Бавенето на закона за културното наследство работи за хаоса
Люба Кулезич

Г-н Овчаров, като човек, който пряко е загрижен за опазването на историческите ни ценности, не сте ли разтревожен от това, че новият закон за опазване на културното наследство все още не е готов? До къде стигна работата над него? 
- В края на пролетта тази година един законопроект беше даден в доста завършен вид от експертна група към Министерството на културата. 

Но в него имаше много неясноти. Като препъни камъни се очертаха въпросите за узаконяването на частните колекции и за собствеността върху паметниците. На съответните места в проектозакона бяха оставени въпросителни. След това през лятото се замълча. И сега отново започна кампания. Миналата седмица от Радио Франс Ентернасионал беше направено обсъждане, в което участваше бившата министърка на културата Нина Чилова, сега председател на парламентарната Комисия по култура, други депутати от комисията, зам.-министър Токаджиев. Бях поканен и аз заедно с още двама експерти. И стана ясно, че не сме отишли твърде далеч от началото, т.е. неизяснените въпроси продължават да са неизяснени.

- Заради различните мнения ли продължават да висят въпросителните?
- Мненията са не само различни, но и противоположни. Това, за което стана дума на обсъждането и което се разбра от думите на Чилова, за мен до голяма степен беше изненада. Т.е. че се отива към един рестриктивен закон с либерални оттенъци. Цитирам съвсем точно.

- Това звучи малко като дървено желязо, нали?
- Да, нещо такова. Но за да ни се докаже, че е възможно да съществува, даде ни се пример с Гърция и с новия й закон за културното наследство, който е от 2002 г. и е много рестриктивен. Всичко пак се върти около колекциите и около това дали ще се легализират, дали ще има възможност за създаване на частни музеи, за търгове с ценности и паметници на културата. Мен лично ме учуди фактът, че у нас се тръгва по пътя към гръцкия закон. Но се изпуска от внимание това, че преди да го приеме преди 4 години, Гърция беше от 20 години в Европейския съюз и имаше доста либерални закони, благодарение на които се създадоха и узакониха частните колекции. Бяха основани частни музеи като световноизвестният Бенаки Музеум за византийски паметници и ценности. С две думи, гърците преживяха доста дълъг либерален период преди да предприемат стъпки към по-строго законодателство в тази област. Моето мнение е, че ние можем да избираме само между две положения: или узаконяването, или национализирането на частните колекции. Междинно решение не е възможно. Затова смятам, че и ние трябва да извървим своя исторически път преди да преминем към по-рестриктивни практики. И тук не става дума само за колекциите на Васил Божков, на Димитър Иванов и т.н. Става дума за хиляди колекции, малко известни на широката общественост. Дали спрямо тях ще използваме термина амнистиране или легализиране не е толкова важно. Важното е, че те трябва да добият гражданственост. От това ще произтече и създаването на частни музеи. Реално погледнато, те вече съществуват. Виждаме, че огромни части от колекциите на Васил Божков, на Димитър Иванов, на Боян Радев са изложени в Националния и в Археологическия музей. Така че, няма какво да си затваряме очите за реалността. 

- А каква е позицията ви за недвижимите паметници на културата?
- Изразявал съм мнението си още през пролетта на миналата година при създаването на съответната стратегия от Експертния съвет към Министерството на културата и туризма. Тогава ние с Божидар Димитров казахме, че е необходимо да се стигне до частното концесиониране на недвижими паметници. Но дебело подчертавам, че от тях трябва да се изключи списъкът с приоритетни паметници, който задължително трябва да бъде създаден. Примерно 30-40 от тях, които са от национално значение за развитието на туризма, трябва да бъдат обгрижвани изцяло от държавата. А онези с по-малко значение могат да бъдат давани на концесия или за тях могат да се измислят форми за общинско стопанисване. Това са нюансите, с които покрай мен доста хора са съгласни.

- Наричат ви със симпатия българският Индиана Джоунс. Няма ли да уроните доверието на хората към себе си, защитавайки узаконяването на колекции, за които има подозрението, че са придобити по нечестен път?
- Въпросът ви е удачен. Аз съм подложен на такъв натиск. Например, от депутата от ДСБ Николай Михайлов, с който вече сме малко като скачени съдове. Той навсякъде изразява един християнски морал докато аз трябва да заема доста по-непригледната позиция за узаконяването на частните колекции с риск да бъда обвинен във връзки с колекционери и иманяри. Въпреки че, нямам абсолютно никакви връзки с големите колекционери на антики за разлика от други мои колеги. Познавам се с Димитър Иванов, но никога не съм писал каталози за големите колекции. Но не се познавам с Васил Божков, например. Това обаче не е толкова важно. Просто смятам, че след 7 години разтакаване с този закон, безстопанствеността става още по-голяма. Частните колекционери още по-усилено ще изсмукват паметниците на културата от недрата на България. Получава се парадоксалната ситуация, че тези, които застават срещу частните колекционери, съзнателно или несъзнателно им помагат. Ясно е, че ако сега законът пак не се приеме, още година-две няма да има никакъв контрол.

- А защо да е лошо, ако се национализират незаконно придобитите антични предмети и ценности?
- Как си представяте национализация през 2007 година?! Пък и трудно може да бъде доказано кои паметници на културата са придобити незаконно. В сега действащият закон, който е от 1969 г. и е много несъвършен, има вратички, през които големите колекционери могат да се промъкнат. Казвам го напълно отговорно. Винаги една едра риба може да си намери тапия за това как е придобит някакъв ценен предмет с археологическа стойност. Това се знае от всички професионалисти. Ще се получи нещо като онази смешна акция във Велико Търново неотдавна, при която бяха арестувани, а после пуснати десетина дребни прекупвачи. Това е страхотна мафия. От "Нешънъл джиографик" добре схванаха, че заедно с дрогата антиките са най-мафиотският бизнес в България. И не само тук. Е, нима не вярвате, че такива хора ще намерят начин да си узаконят придобитото? Докато разсъждаваме над една на практика невъзможна национализация, ще се стигне до поредното забатачване на нещата.

- Значи по отношение на частните колекционери предлагате вездесъщото правило: "Преходът приключи, забравете", така ли?
- Щом говорим за одържавяване на частните колекции, значи трябва да приложим същата мярка и към фабриките и заводите, за които също знаем, че са приватизирани по нечестен път. Но какво, да се върнем обратно към 9 септември ли предлагате?! 

- Ако се пристъпи към узаконяване на незаконното, този закон оттук нататък ще гарантира ли спирането или ограничаването на незаконния трафик на български антики?
- Логиката ми е следната. Една колекция примерно има 100 номера. До стотния номер се легализират или амнистират съответните предмети. Спомнете си, че президентът Първанов употреби през 2004 г. тъкмо термина "амнистиране".

- Горе долу като амнистията на първия милион, така ли?
- Горе-долу да. Между другото, предполагам знаете, че от 1 януари 2005 г. тече легализация и узаконяване на колекциите, уредена с подзаконов акт на Министерството на културата. Та исках да кажа, че новият закон е добре да направи така, че след стотната бройка колекционерът, който придобива нов предмет, да бъде прекарван през иглени уши, за да докаже как е станало това. Оттук започва големият контрол на държавата. Освен това, за разлика от мои колеги, които са против частните търгове, аз съм да ги има, но контролирани от държавата. Ако имаме аукциони от типа на "Сотбис" и на "Кристис" държавата ще ги облага със сериозни данъци и ще може да държи под око обмена между колекционерите, който така или иначе тече.

- Вярвате ли, че новият закон ще има рестриктивна сила спрямо иманярите?
- Дори и според стария закон се въведоха доста строги санкции за иманярите през последните две години. Но ето онзи ден при разговор с гл. прокурор Борис Велчев, с когото имаме доста общи виждания, той извади данни, че продължава да няма ефективни присъди въпреки увеличените наказания.

- Как си го обяснявате?
- Имат много добри адвокати, а и много трудно може да бъде заловен човек на място. Иманярството не може да бъде преборено у нас. Твърде богати сме на паметници, както е в Италия и в Гърция. Все едно в Азия да спрат да добиват опиум. Въпросът е то да бъде сведено до минимум. Но нещата не могат да станат само с рестриктивни мерки. Търсенето предполага предлагането. Нашата цел трябва да бъде да регламентираме дейността на колекционерите, тогава иманярите сами ще отпаднат. Много е важно обаче, че трябва да се забрани изцяло износът на ценности под каквато и да било форма дори и да са допуснати до нашите колекции.

- Тази забрана залегнала ли е в проектозакона?
- Той явно е в суров вид, щом още се събират мнения. Далеч е от пленарна зала.

- Говори се, че сред експертите, които го пишат, отсъстват тъкмо специалистите по незаконен трафик на антики. Какво ви говори това?
- Най-малкото говори за традиционната ни хаотичност, ако не искаме да сме подозрителни за нещо по-лошо. Разбира се, че в работата над закона трябва да присъстват полицаи, които познават системата на прекупвачите. Това е сложна система, в която предметът непрекъснато качва цената си, отивайки в ръцете на колекционерите. Това е нещо като пътят на дрогата. Но разберете, битката ми е да го стесним или ограничим час по-скоро по законов път. За да можем чрез съхраненото си културно наследство да покажем истинския имидж, блясъка на България. Ето заминавам на борсата за туризъм в Москва, на която ще правя презентация на Перперикон, на Татул, на паметниците от Източните Родопи. Цяла година се занимавам с това. На Берлинската борса, във Франция също правихме такива представяния. В края на краищата трябва да се знае, че България е великолепна туристическа дестинация. Ето до Перперикон вече се качват по 150-200 000 човека на година, а преди и местните хора не знаеха как да стигнат до там.