Становище на ИКОМ - България

ДО ЦЕНТРАЛАТА НА ИКОМ
КОПИЕ ДО: ПРЕЗИДЕНТА НА РБЪЛГАРИЯ Г-Н Г.ПЪРВАНОВ
МИНИСТЪР-ПРЕДСЕДАТЕЛЯ НА РБЪЛГАРИЯ, Г-Н С. СТАНИШЕВ
ПРЕДСЕДАТЕЛЯ НА НС
ПРЕДСЕДАТЕЛИТЕ НА ПГ НА БСП, НДСВ, ДПС, СДС, ДСБ, АТАКА

Становище по проектозакона за културното наследство
Уважаеми колеги, дами и господа,
Обръщаме се към вас във връзка с новия проектозакон за културното наследство, внесен и гласуван на първо четене в пленарна зала на Народното събрание на Република България.
Културното наследство е сред обществените теми с най-голяма значимост, но и сред най-пренебрегваните от държавата в продължение на две десетилетия. В резултат, хиляди археологически обекти станаха плячка на организираната престъпност, а България се превърна в един от основните „донори” на културни ценности, основен източник на нелегален трафик на антики в Европа - факт, посочен в доклад на Холандското председателство на ЕС от 2004 г.
В тази връзка, инициативата на 40-тото Народно събрание заслужава адмирации. Трябва обаче, да заявим категорично, че България се нуждае от качествен закон, който да предложи работещи механизми и да формира нов тип обществени отношения в този сектор, да реформира съществуващата институционална рамка, да въведе в националното законодателство изискванията на международните конвенции и да се съобрази с регламентите и директивите на ЕС. За съжаление, настоящият не само не отговаря на тези изисквания, но и съдържа изключително тревожни тенденции, които биха довели до блокиране на ефективните действия по опазването на културното наследство и дори до реалната перспектива, уникални културни ценности да бъдат безвъзвратно изгубени за обществото и бъдещите поколения. След обстоен анализ и обсъждане, предлагаме на вашето внимание накратко изводите и становището на БНК - ИКОМ.
І. Проектозаконът не следва конкретна управленска стратегия и визия в областта на културно-историческото наследство, както е упоменато в чл.12,2., тъй като такава засега не съществува. Липсата на философия и ясно поставена цел е причината за многобройните противоречия между текстовете в различните раздели, за липсата на точни дефиниции, за обърканата терминология и дори цели текстове, заимствани механично в съкращение от различни законодателства.
ІІ. Посочените по-горе факти поставят под съмнение правно-нормативните достойнства на проекта, още повече, че в изключително тежкия за закон обем, са преписани цели наредби от сега действащата нормативна уредба.
ІІІ. Предложените дефиниции на ключови понятия противоречат на Европейските конвенции, влизат в противоречие с определенията, включени в Регламент 3911/92 на ЕС и Директива 93/7 и съдържат в себе си фатални слабости, които приложени, ще доведат директно до разграбване и унищожаване на културното ни наследство.
- Най-драстичните недоразумения са чл.7 ал.4, както и обособяването и изключването на две категории предмети - нумизматични паметници след 1800 г. и респективно след 1400 г. и т.нар. масов материал от действието на закона (вж.чл.17,2 и чл. 47, 3). Това противоречи изцяло на дефинициите от международните конвенции, което е недопустимо за държава-член на ЕС, поела задължение да спазва европейското законодателство. Нещо повече, това издава некомпетентност или недобросъвестност на създателите на закона, тъй като създава свободен режим за търговия, износ и загуба на ценни свидетелства не само от периода на османското владичество и Третото Българско царство, но и по-ранни, които не отговарят на условията за „национално богатство”. Категорията масов материал е напълно субективна и не следва да бъде фиксирана в законов текст, тъй като в нея (по преценка на съответните лица) могат да попаднат значими, но повтарящи се паметници от археологически обекти (монети, керамика и др.), които и сега често са плячка на иманяри.
- Изключително опасни тенденции са заложени и в прекалено тромавата процедура по обявяването на статут на предметите, които евентуално представляват културни ценности или могат да попаднат в категорията национално богатство - вж. чл. 93 глава 11, 92, ал. 4, чл. 90, ал. 3, чл. 92, ал. 5. Така на практика се създава омагьосан кръг, който връзва ръцете на разследващите органи и прокуратурата, тъй като те ще са лишени от юридически основания да повдигнат обвинение за вещта „със съмнителен произход”.
ІV. Предвидената от проектозакона институционална рамка се очертава като противоречива, съдържаща конфликти на интереси и редица сериозни недостатъци.
- Взаимно дублиращите се функции и задължения на различни институции - МС и МК, Инспектората, органите на местното самоуправление и др. създават всички предпоставки за тромава и неработеща бюрократична процедура.
- Законът изрично и подробно регламентира две институции - Национален институт за паметниците на културата и АИМ при БАН. Очевидно е, че това е груба грешка и липса на ясна визия, тъй като проектът тотално игнорира музеите, галериите и др., включително и със статут на национални, които дори не са споменати сред органите и организациите по чл. 9 ал. 1, ангажирани с опазването на културното наследство.
- Дефиницията за музеите в чл. 21 е силно осакатена и не отговаря на приетата от ИКОМ; недопустима некомпетентност издават текстовете, които дефинират музейните дейности; Скандално е, че още в Чл. 22. - условия за създаване на музей, случайно или целенасочено е пропуснато условието за наличие на достатъчен брой квалифицирани специалисти, каквото фигурира във всички учебници по музеология, ръководства и законодателни актове не само в Европа, но и в Америка и Азия. По този начин законът предварително е обречен на провал, тъй като неглижирането на музейните специалисти (малко на брой и изключително зле платени), ще доведе до отлив на квалифицирани кадри, или до създаване на условия за „двойна игра” и конфликт на интереси.
- Изключителните правомощия, които законът предвижда за НИПК - институция, която към днешния момент сама по себе си представлява проблем, превърната в държавна администрация и действайки в условията на конфликти на интереси на всяко равнище, „бетонира” съществуващото положение.
- подобен е примерът с НАИМ към БАН, чийто монопол върху археологическите проучвания и парцелирането на България на райони, раздавани по субективни „вътрешни” принципи и критерии, е без прецедент в европейската и международна практика. Фиксирането в закон на подобни текстове, заимствани от съществуващия Правилник, ще затвърди сегашното статукво, което се характеризира със субективизъм, прилагането на „двоен стандарт” и конфликти на интереси. Резултатът е налице и сега - тотална липса на координация и ефективност, съпроводени с противоречива институционална отговорност.
ІV. Предложеният проект предвижда, в чл.140 ал.2, обявяването на „движимите и недвижими археологически културни ценности” за публична държавна собственост. Такъв подход не е предвиден в Конституцията на Република България.
V. Въпреки претенцията му да бъде консервативен, предлаганият проект предвижда незначителни наказания за лицата, извършили различни нарушения на разпоредбите на закона.
Ясна е невъзможността, в това кратко изложение да обхванем всички проблеми и опасности, които се съдържат в предложения проект за Закон за културното наследство, гласуван вече в Пленарна зала. Изводът, който се налага дотук е, че той е неприемлив, не отговаря на обществените очаквания, не е синхронизиран с европейските и международни правни инструменти. Нещо повече - в него са заложени лобистки тенденции, множество противоречия, недомислици, конфликти на интереси и възможности за корупционни схеми. Анализът на текстовете показва, че голяма част от тях са писани от хора, които не познават проблемите на българското културно наследство, не са запознати и със световните и европейски модели. Проектът е небалансиран и игнорира определени области за сметка на други.
Тези аргументи са основание да отхвърлим изцяло не само текстовете, но и философията на проектозакона и да апелираме за спиране на парламентарната процедура по гласуването му. Нашето твърдо убеждение е, че единствената алтернатива е написването на изцяло нов текст с ясна философия и визия за бъдещето на културното наследство, с участието на подготвени и вещи в проблематиката специалисти от различни области, който да бъде предложен на обществено обсъждане.
Разчитаме на вашата подкрепа в името на опазването на културните ценности на Република България за бъдещите поколения, като ключов елемент в националната ни идентичност и като интегрална част от европейското и световното културно наследство.