Уважават държавите не заради военната им промишленост, а за техния принос в цивилизацията, казва председателката на Комисията по културата в НС 

Нина Чилова е родена във Видин. По професия е юрист, завършила е право и банков и финансов мениджмънт. Народен представител е от Видин, НДСВ. Била е депутат и в 39-ото НС. От февруари до август 2005 г. е министър на културата и туризма. От август 2005 г. оглавява парламентарната Комисия по културата. 

Разговаря Велиана Христова

- След толкова години обещания, че ще бъде направен нов закон за културното наследство, вие най-сетне осъществихте това намерение и внесохте законопроект. Един депутат заяви, че сте смела жена, защото около културните ценности се въртят много интереси и ще има огромен натиск. Готова ли сте да се борите в защита не на частни, а на националните интереси?
- Опазването на културното наследство е дълго отлаган проблем, а е с тежестта на национална кауза, защото то е ресурс не само за духовно оцеляване, но е и национален капитал, който е невъзстановим. С всяка загубена част от него губим част от себе си.
Едва ли има друг национален приоритет, чиято законодателна съдба по-добре да илюстрира във времето дефицита на воля за отстояване на националния и обществения интерес от политическото представителство. Притеснителен е фактът, че близо 40 години имаме неадекватно законодателство, което претърпя множество козметични промени, но без да се намери кураж и решимост за смислена правна регулация. В парламентарния архив има десетки законопроекти, които отлежават в прах и говорят по-скоро за любов към статуквото, отколкото за политическа воля и желание за реформа по тази тема. Днес с пълноправното членство на страната ни в ЕС този проблем добива нова актуалност и се превръща в абсолютен политически императив. Защото истинските фактори за уважение и авторитет на една страна в европейското семейство не се измерват с населението и територията й, нито с военната и икономическата й мощ, а се крият в нейната история и култура, в приноса й към човешката цивилизация. Днес трябва ясно и справедливо да отбележим, че отговорното политическо поведение в това отношение се нуждае от спешна държавна реанимация. Реформата по тази тема изисква смели и национално отговорни политически решения, които задължително трябва да минат през политически и обществен консенсус и солидаризиране на усилията на всички институции.
Винаги съм вярвала, че успешната политика в демократично общество в европейска България може да се прави само от отбор, мотивиран да идентифицира ясно национални каузи и да предлага модерни европейски решения за тяхното реализиране. Този законопроект успя да мобилизира такъв отбор, защото зад неговото изработване стои трудът на много хора, колеги от Комисията по култура в НС, представители от МК, МРРБ, МС, множество експерти, археолози, реставратори, музейни специалисти, които дадоха съгласие за надпартийно усилие по проблема и успяха с много труд и професионализъм да докажат, че е възможно и си струва да полагаш усилия в битки, полезни за страната ти. 

- Искането да се идентифицират и регистрират ценностите в съществуващите частни колекции веднага събуди яростни недоволства. Дори ви обвиниха, че искате държавата да ги конфискува.
- Никога не съм имала илюзии, че този законопроект няма да възбуди яростни недоволства, защото дълги години тази материя е отлагана и дистанцирана от дневния ред на политическото представителство. Което естествено генерира повече проблеми, отколкото възможност да даде решения. Мисля обаче, че днес е излишно да хабим обществена и политическа енергия и да водим дебати защо едно от най-ценните и конкурентни предимства на България беше лишено от законодателна адекватност и оставено на терена на хаоса и безотговорността. Историците на прехода вероятно ще дадат отговори на тези въпроси. Днес е важно да кажем на българското общество от каква законодателна инфраструктура по отношение на собствеността на заварените колекции тръгваме, за да внесем яснота, как искаме да защитим националния интерес, как проектозаконът връща на държавата собствеността на археологическите ценности - национално богатство, които всъщност в продължение на столетия винаги са й принадлежали.
За да няма никакви спекулации по въпроса със собствеността, направихме юридическа експертиза как е уреден през годините този въпрос. Факт е, че от Освобождението до 1996 г. и на конституционно, и на законодателно ниво държавата винаги е препятствала чрез императивни норми възможността археологически ценности да бъдат придобивани от друг субект, освен от нея самата. През 1996 г. става реформата във вещно-правната ни система и собствеността се разделя на публична и частна, като за публична собственост са обявени паметници на културата от световно и национално значение. Тази последователна юридическа закрила на националните ни светини трае до 1998 г., когато с безпрецедентна поправка между двете четения на Закона за държавната собственост отпада специалната закрила и на практика тези археологически ценности придобиват статут на вещи от всекидневната ни употреба, които могат да бъдат придобивани по давност, с пет години владение от техните притежатели. Т.е трябва да е ясно, че към момента благодарение на този безотговорен пробив от 1998 г. всички колекционери са собственици. В законопроекта ние връщаме ретроактивно юридическата закрила на държавата, такава каквато е била от Освобождението до 1998 г., и казваме, че при удостоверяване правото на собственост колекционерите не могат да се позовават на изтекла придобивна давност. По този начин спираме разграбването и срамната търговия с българските национални светини и изпълняваме конституционния текст на чл.23 от Конституцията, който възлага на българската държава да се грижи за опазването на националното културно-историческо наследство.

- Предвиждате собственици на ценности със световно и национално значение, които не докажат произхода им, да получат статут на държатели. Този термин го има и в законите на съседни нам страни. Какво означава той? 
- За първи път археологическото наследство - движими и недвижими археологически ценности, се обявяват за публична държавна собственост и се извеждат като вещи извън възможен граждански оборот. Това е подход, напълно в синхрон с европейската практика, който първо цели оптимално съхраняване на археологическото наследство като източник на историческа памет и самочувствие. И второ, на практика обезсмисля усилията на иманярите и организираните престъпни групи, защото ги лишава от възможност да представят документ за собственост при идентификацията на ценностите. Този документ е необходимо условие за легална търговия, предвидена в закона при ясни правила и процедури.
Правната фигура на "държателя", трябва да призная, е приета като юридическа конструкция от гръцкия закон. Нашите съседи категорично са разписали, че археологическите движими ценности, които датират до 1453 г., са собственост на държавата. Право на собственост на такива ценности на други физически или юридически лица се признава само ако са от внос и няма данни, че са напускали 50 г. преди това територията на гръцката държава. Всички останали, които притежават такива ценности, стават държатели, т. е. те не могат да ги продават и заменят, а могат само да се грижат за тяхното опазване и социализиране. Основната цел на тази мярка е тяхното максимално запазване на гръцка територия и предотвратяването на нелегалното им изнасяне и търговия.
Фигурата на "държателя" в нашия проектозакон не се различава особено като юридическо съдържание. Ние казваме, че тези, които притежават движими културни ценности, в тримесечен срок трябва да поискат тяхната идентификация и регистрация по реда на закона. В процеса на идентифицирането лицата са длъжни да предоставят документ за собственост на тези ценности. В случаите, когато ценностите са идентифицирани като национално богатство и лицата нямат документ за собственост, те стават техни "държатели". Това означава, че държавата си връща в своя патримониум тези ценности, връща си собствеността върху тях и възможността само тя да се разпорежда с тях. На лицата, които ги притежават, им възлага грижата да ги опазват, да ги съхраняват, консервират и социализират. Ако в тримесечен срок лицата не поискат идентификация и регистрация на вещите, които притежават, държавата трябва да пристъпи към изземване по административен ред.

- Въвеждате ново понятие за движими паметници - национално богатство. С какво този статут се отличава от този на ценност с национално значение?
- Един от принципите на законопроекта е равнопоставеност на опазването на движимите и недвижимите културни ценности, като категорията "националното богатство" (респективно - "националното значение") е обект на особена правна закрила. За първи път се разписват критериите, на които движима културна ценност трябва да отговаря, за да получи статут "национално богатство" - тя трябва да има изключително значение за науката, културата, да представлява единствен, най-характерен пример за периода, от който произхожда, да има художествена стойност, да бъде автентичен. Разбира се, много ясно трябва да кажем, че за да се стигне до предоставянето на този статут, трябва да се направи задълбочена експертиза от специалисти. С оглед специалния режим на движение и защита на тези движими ценности статутът им се предоставя от министъра на културата, който се подпомага от Специализиран експертен съвет.

- Предвиждате да не може да се отдават на концесия паметници със световно и национално значение. Има натиск обаче националните паметници също да се дават на концесионери, защото били много, а държавата не ги поддържа. Възможно ли е броят на паметниците, забранени за концесия, да се ограничи, да речем, до 100?
- Формата на публично-частно партньорство е успешен европейски модел за опазване на наследството, доказал своите предимства. С оглед на доброто стопанисване и опазване се създава възможност за концесиониране на недвижимите културни ценности при ясни и прозрачни правила. Важен акцент в регламентацията е невъзможността за промяна на режима на опазване на недвижимата ценност, като неспазването на това изискване е условие за развалянето на концесионния договор Трябва да подчертаем, че тази законодателна мярка трасира пътя за развитието на културния туризъм и превръща културното наследство в един от най-конкурентните и незаменими фактори за устойчиво икономическо и социално развитие на България. Почти всички европейски законодателства предвиждат ограничителен режим, включвайки в него най-значимите и важни за страната си обекти. Наистина сме включили в такъв списък недвижими ценности от световно и национално значение, но е много важно да се знае, че сме предвидили едногодишен срок, в който трябва Министерството на културата да направи инвентаризация на недвижимите ценности с категория национално значение. Защото факт е, че голяма част от тези обекти едва ли вече отговарят на критериите за този статут. 

- Друго възражение е, че ако се забрани концесия на непроучени археологически обекти, всъщност няма да има концесии, защото повечето паметници не са проучени докрай. Така ли е?
- В проектозакона това бе разписано поради голямата значимост на тези обекти за България. Това предложение срещна одобрението на редица археолози, когато през април бях поканена на тяхна конференция в Балчик, за да представя частта от закона, свързана с опазването на археологическото наследство. Факт е обаче, че публично много силно се застъпва и другата теза - да отпаднат тези обекти от ограничителния режим с оглед да се допусне частната инициатива във финансирането на археологическите проучвания, разбира се, при разрешителен режим и контрол от страна на държавата. Очевидно е, че по тази тема трябва да има сериозни дебати между първо и второ четене, за да се вземе отговорно и разумно решение.

- Средиземноморските страни имат по-строги и по-рестриктивни закони за опазване на богатото си културно наследство от другите европейски страни. До закона на Гърция ли е най-близък вашият проект? 
- Преди да дефинираме философията на законопроекта, за да няма спекулации с израза европейска практика, направихме проучване на тази тематика - как е уредена в ЕС. Стъпихме на солидно европейско проучване, което ни даде възможност да проследим различни практики и да включим полезни режими. Проучването трасира избора ни по отношение на философията на закона. Трябва да призная, че се обединихме около модела на гръцкия закон за опазване на културното наследство. Естествен избор поради обстоятелството, че България е третата след Италия и Гърция страна по обем на културно наследство. Предлаганият законопроект е консервативен по отношение на режима за опазване на археологическото наследство и либерален по отношение мобилността на движимите културни ценности при ясни и прозрачни правила на регистрация.