Проф. Васил Николов: Държавата ще дава пари за археология

Все още има много недоизбистрени норми в закона за културното наследство
[28-07-2008] от Интервю на Димитър Николов 

Проф. Васил Николов е бивш директор на Националния археологически институт с музей към БАН. В момента е шеф на научния съвет на най-старата българска научна институция и през последните години е сред най-активните участници в изготвянето на проект за нов закон за културните паметници. Сега, когато в парламента е внесен последният законопроект за културното наследство на Нина Чилова, професорът се съгласи да разкаже своите виждания за това как трябва да се опазват ценните находки и произведенията на изкуството в България. Той е доволен, че все пак нов закон ще има и се върви в правилната посока. Забележките му към детайлите на сегашния законопроект обаче са много и заслужават да бъдат чути при обсъжданията на закона на второ четене.

Интервю на Димитър Николов

- От какви принципи се ръководихте при работата си върху закона? 
- Старият закон, който е приет през 1969 г., е за едно друго време, други отношения, друг характер на собствеността. Независимо от всички промени той е като някаква кръпка в законодателството и реално не върши работа. Там дори са изпуснати текстове, например за собствеността на археологическите паметници – нещо изключително важно. Преди пишеше, че собствеността била общонародна, но след това този текст падна по всеобщата метла. И изведнъж се оказа, че не е ясно чия е тази собственост. Може да се изведе по други закони, че е държавна, но в този закон не го пише. Основното, което новият закон трябваше да отразява, са съвременните отношения, някои основни стандарти в ЕС, без обаче това да означава, че трябва да приемем някакъв диктат от чужди експерти. Има някои принципи, които трябва да се спазват, и те са заложени в нашия проект, но има особености. България принадлежи по археологическото си наследство към трите най-богати страни в Европа – след Италия и Гърция. Ние трябва да се съобразяваме именно със законодателството на тези страни. Нашият закон трябва да бъде консервативен по отношение на културното наследство и либерален по отношение на движението на паметниците и културните ценности. Това са двата принципа, върху които почива новият проектозакон. 

- А какво ще искате да промените, ако проектът бъде приет на първо четене?
- Все още има много недорешени, недоизбистрени норми, които без съмнение трябва да се оправят, ако законът мине на първо четене. Без съмнение аз приемам принципите на закона. Но има редица текстове, които не са достатъчно избистрени и премислени. Дори понякога не знам защо са вписани изобщо. Понякога един съюз от “или” е станал “и” и това така генерално променя нещата, че този текст няма да сработи никога. Става дума за спасителните разкопки. В концесионирането нещата също не са доизмислени. При разпределянето на средствата от концесията във всички други посоки е писано по нещо, но не е написано, че част от средствата трябва да влизат в социализацията, в проучването, в рекламата, в популяризирането на самия паметник. Трябва изрично да бъде написано, че част от средствата трябва да се върнат обратно към този паметник.

- Новият закон въвежда концесионирането на културно наследство. Според вас как ще работи то и какви са проблемите?
- Това е един модерен принцип и държавата не може да мине без него. Културното наследство е огромно, а конкретно археологическото наследство иска толкова много средства за опазване, проучване, социализиране, че държавата не може да осигури значителна част от тези средства. Предвидено е паметниците от световното наследство да не могат да бъдат концесионирани и е предвидено, както и тези от национално значение. Те обаче са над хиляда и триста. Явно в тях трябва да има някакво групиране и класификация. Определени групи от тях да не могат да се концесионират, а останалите да могат. Другото явно недоглеждане в закона е, че не може да бъдат изключени от концесионирането паметници, които в момента се проучват. Един паметник, който вече е проучен, сравнително лесно може да бъде поддържан с малко средства. Но големите средства отиват в проучване на значими паметници сега. Този аспект е пропуснат и той без съмнение трябва да бъде коригиран. Това, което е хубаво в предвидените текстове, но трябва още да бъде конкретизирано, е в коя част от паметника може да се развива тази странична стопанска дейност, така че да не пречи на самия паметник. 

- Как се урежда собствеността на археологическите паметници?
- В сегашния проект за закон ясно е написано, че археологическите паметници – недвижимите и движимите, са публична държавна собственост. Много е важно, че държавата фактически потвърждава собствеността си върху археологическото наследство. Това е норма във всички европейски страни. Тя е много ясно закрепена в южноевропейските страни. Именно затова смятам за недомислено предложението част от паметниците да бъдат обявени за общинска собственост. Отвори ли се веднъж вратичката, това означава просто държавата да остане без археологическо наследство. Аз имам такъв пример с Карановската могила - най-известния български праисторически паметник. Предишният кмет реши да я обяви за публична общинска собственост и при други стечения на обстоятелствата да стане публична частна – да я продаде. Това е обект, който влиза във всеки учебник по праистория в света. И кметът абсолютно тайно си го беше направил. 

- Защо ще могат да се продават само цели колекции?
- Това според мен е едно от не съвсем прецизните постановки. Трябва да се има предвид комплекси, а не колекции. Примерно ако някой има комплекс от един гроб в колекцията си, да не може да го продава или разменя на части. Доколкото изобщо е запазена научната стойност, съвсем ще се раздроби. Но ако трябва да говорим за цели колекции, не намирам, че това е разумно. 

- Какво точно влиза в понятието културно наследство, защото видях, че монетите след 1800 година не влизат. 
- За мен това е опасно. Според мен тази граница трябва да бъде повишена. 

- По същия начин и картините на Златю Бояджиев не влизат в категорията.
- Е, да. Това трябва да бъде решено. Не може те да бъдат на общия режим на картини, правени вчера. Това е без съмнение. Там трябва да работят и конкретни експерти. 

- Дали този закон ще удари ефективно иманярите?
- По принцип това, което е предвидено, ако се спазва, без съмнение ще направи така, че иманярството да намалее. Но всичко зависи от това как се изпълнява законът. То и сега има норми в Наказателния кодекс. Законът сам по себе си няма да унищожи иманярството. 

- Ще се финансират ли по-лесно проучванията?
- Това, което се предвижда, е позитивно. За първи път се предвиждат целеви средства за археологически разкопки, както и средства за проучване на материалите и публикуване. Важно е, че новият закон утвърждава, че спасителните разкопки се финансират от този, който иска по някакъв начин разрушаването на археологически паметник в рамките на инвестиционен проект. 

- Като цяло оптимист ли сте? Държавата отпусна пари за разкопки и реставрация на старите столици, на Старосел.
- Това започна преди няколко години – да се дават целеви средства. В началото се даваха предимно за Перперикон, след това при предишното правителство за първи път дадоха средства за Преслав и Плиска. Намаляха за съжаление. Това може само да ме радва, че държавата макар и с малко средства подпомага опазването на археологическото наследство. Но трябва да има ясна програма. Сега човек остава с впечатлението, че се работи на парче. Не е ясно колко пари ще има. Трябва да се знаят принципите, по които ще бъдат отделяни средствата. Дали ще има средства за изследването на добитите паметници и тяхното публикуване. Трябва да бъде изградена стратегия с ясни принципи и на тази база да става разпределянето на средствата.

- Как намирате средства за вашите проучвания?
- За праисторията е най-сложно, защото не е атрактивна. Има няколко международни експедиции с много малък бюджет. Ето в Караново благодарение на лошото отношение на общината в Нова Загора австрийците си отидоха. Казаха, че са давали 20 години пари и сега получават такова отношение и си отидоха. За Провадия – от общината и от спонсори. Тя ни спонсорира с базата, която имаме. Имам чувството, че оживяваме благодарение на тези спасителни проучвания. Там има средства и за разкопки, макар че сроковете са кратки. Хубавото е че в този закон е записано, че държавата ще дава пари. Колко пари ще дава вече е другият проблем.