Маргарита Ваклинова: За спасяването на антики говорят хора, които всъщност ги консумират
и.д. директор на Археологическия институт към БАН

В последния месец неправителствени организации и колекционери организираха поредица от кръгли маси и дискусии, на които остро разкритикуваха проектозакона за културното наследство, който по думите им бил правен на тъмно и без мнението на експерти. Най-оспорваните текстове са свързани със задължението на колекционерите да предоставят документи за собственост на притежаваните от тях експонати. Ако не могат да направят това за ценности с национално значение, те ще се водят държавна собственост, а колекционерите ще са с право на държател. Потърсихме за коментар Маргарита Ваклинова, която е един от експертите, работили близо година и половина върху разпоредбите. 

Как си обяснявате тази мащабна съпротива срещу проектозакона за културното наследство, която се разви в последните месеци?
- Не е трудно човек да си я обясни. Има една основна неистина по отношение на укорите - не видях при разработването да не взимат участие различни видове специалисти. Това нито е почтено, нито е коректно. Имам усещането, че се мъчат да внушат на обществото, че като не е участвал "еди-кой си", не са участвали специалисти. А всъщност в комисията участваха много експерти от различни клонове на науката, и то не като камуфлаж. Ние стояхме дни и нощи, за да работим по текстовете, да ги обсъждаме и да ги прецизираме. Това беше огромен процес, в които обсъждахме всякакви възможности и варианти, за да се отговори на съвременните изисквания на обществото.

Откъде идва тогава съпротивата - от експерти или по-скоро в защита на частни лица? 
- Не по-скоро. Зад тази атака е именно частният интерес, който поведе някак мислите на обществото. Естествено и нормално е всеки да си брани собствеността, но това не се води по коректен начин. Каквито и да са дефектите на този закон - а проектът не е без дефекти, той е необходим и не бива да потъва в небитието, както се случваше с досегашни проекти и варианти през последните 20 години. А през тези години се направиха много промени, дори с поправки колекционерите, които толкова много викат в своя защита, изведнъж се превърнаха в собственици на нещо, което принадлежи на България.

Чии частни интереси са засегнати, само на големите колекционери ли? 
- От другата страна срещу нас стоят хората, придобили експонати по начин, известен на всички ни. Значителна част от най-големите ценности, които влизат в престижни колекции, са придобити в периода след 1991-1992 г. С какво толкова е уронено тяхното право, при положение че те нямат желание да изнесат от границите на България нещо? А какви спасители на интересите на нацията са, какъвто е основният им лайтмотив, ако възнамеряват да изнесат ценностите? Аз се опитвам да разграничавам колекционери от колекционери. Има хора, писали научни трудове, автентични колекционери, привързани са към това да събират нещо, изучаващи предметите. Другите са хора, трупащи съкровища, трупащи капитал. Разликата между едните и другите е много голяма и мен ми е странно единението им в момента. За мен основната съпротива е от онези, които трупат антики.

Вие държите на принципа, че трябва да се доказва с документи собствеността върху антиките? 
- Да. И трябва да има задължение, ако някой реши да продаде ценност с национално богатство, държавата да има приоритетно право да го изкупи.

Това няма ли да затрудни хората, които имат наследство от баба си например, каквито гласове се чуха? 
- Тази история беше много удобно подхвърлена още преди петнайсетина години. Това даде възможност на хора, които не са сънували баба с наследство, да говорят, че притежаваните от тях антики са именно по наследство. Археологическото наследство от бабата или от дядото също е от под земята, а под земята е собствеността на държавата. И тук не говорим за пендари, монетки или някое скъпо бижу.

Как стои въпросът с големи колекции на частни лица, за които има каталози, паспорти, те са изложени в музеи? За тях ще се изискват ли и допълнително документи? 
- Паспортите и документацията, направена от специалисти, ще улесни тези хора да регистрират колекциите си. Но ако се приеме законът, за да се признае собствеността, те би трябвало да имат документи как са придобили експонатите. Каталозите и паспортите не са достатъчни, те нямат общо със собствеността. В каталозите най-малкото не е показано откъде са експонатите, което е основната стойност на предмета. Така предметите са били погубени в процеса на придобиване. И не е случайно развихреното иманярство. То e развихрено не само от това, че извън България има консуматор, а има консуматори вътре в държавата. Ето това консумиране не мога да нарека патриотично спасяване. За мен това е една добра инвестиция. Борбата е основно, че не можело с обратна дата да се въвеждат изисквания за документи. Но по принцип за всяко нещо, което се купува, се пазят документите, пазите нотариалния акт на апартамента си например.

Защо се пристъпи към по-рестриктивен режим по отношение на собствеността на паметниците на културата?
- Държавите, принудени да приемат по-рестриктивни мерки, са го направили, тъй като подобно на нас са били безпомощни. Аз в момента имам усещането за някаква безпомощност. Всичко, което се опитваме да съхраним и животът ни е отишъл в името на това, се подлага на консумация, изяждане. Ние пазим национално наследство. Смешни са примерите с Лувъра, Британския музей, за Метрополитен, как си добивали паметниците. Попитайте няма ли Великобритания да санкционира някого, ако той иска да изнесе нещо, свързано с името, престижа и културата на британските земи. Публичните търгове са на ценности, които са били принципно на друга култура.

Има сериозна съпротива и срещу обявяването на археологическите ценности с национално значение за публична държавна собственост.
- Те винаги са били такива, включително и недвижимите ценности. Ние ставаме свидетели на взрив на посегателство върху недвижимите ценности като археологическите резервати. Сега в закона са заложени стриктни правила за концесиониране, и то след елиминиране на част от резерватите, които изобщо няма да могат да се отдават за стопанисване на частни лица.

Склонни ли сте да подкрепите искането да се позволи да се концесионират обекти, за които не е завършило проучването? 
- Не може да има завършило проучване. Може да става дума за завършил етап на проучване. Например Плиска е 24 кв.км. Завършено проучване на практика не може да има. Явно законопроектът е изпуснал условността. Концесиониране може да има при завършен етап на изучаване и концесионерът трябва да е задължен процент от средствата, които плаща за концесия, да бъдат вложени за изследване на обекта.

Трябва ли да се приеме искането за увеличаване на тримесечния срок, в който нумизмати или филателисти да декларират колекциите си?
- Този, който притежава например 3000 монети, трябва досега хиляда пъти да ги е описал. Ако те не знаят какво притежават и това не е обработено, какви колекционери са. В този процес могат да се включат именно дружествата и организациите, които толкова се вълнуват сега. Те могат да помогнат за оценяването. Защото тези три месеца заробват всъщност учените, специалистите, които трябва да свършат тази работа.

Има ли достатъчно експертен капацитет, за да се извърши оценката в този срок? 
- Няма. И именно затова тук може да се включат експертни групи от дружествата на колекционерите.

Кои са основните дефекти на законопроекта? 
- Много съм разтревожена от това, че в този закон науката е някак подценена за сметка на прагматизма. Дразни ме и разкъсването на всяка отделна група функции, както и въвеждането на ред многозначни термини, без които може и да мине. Не са добре премислени и задълженията на отделни органи. Не може например момче, излязло току-що от университета, станало държавен чиновник в т.нар. инспекторат, да контролира специалиста - археолог и учен, който му е преподавал доскоро.