Стенограма от дебата в Народното събрание проведен преди
гласуването на първо четене на Закона за културното наследство
30 юли 2008 г.

ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН (звъни): Уважаеми колеги, започваме с:
ПЪРВО ЧЕТЕНЕ НА ЗАКОНОПРОЕКТА ЗА КУЛТУРНОТО НАСЛЕДСТВО.
Има думата госпожа Чилова да представи доклада на Комисията по култура относно първо четене на Законопроекта за културното наследство.
ДОКЛАДЧИК НИНА ЧИЛОВА: Благодаря, господин председател.
Уважаеми дами и господа, 

„ДОКЛАД
относно Законопроект за културното наследство, № 854-01-84, внесен от народния представител Нина Чилова и група народни представители

На свое редовно заседание, проведено на 16 юли 2008 г., Комисията по културата разгледа и обсъди Законопроект за културното наследство, внесен от народния представител Нина Стефанова Чилова и група народни представители.
На заседанието на Комисията присъстваха министърът на културата проф. Стефан Данаилов и други представители на Министерството на културата, заместник–министърът на регионалното развитие и благоустройството господин Савин Ковачев, изпълняващият длъжността директор на Националния археологически институт с музей при БАН проф. Маргарита Ваклинова, проф. Васил Николов, проф. Николай Овчаров; директорът на дирекция „Държавни разходи” в Министерството на финансите Владимир Петров, директорът на дирекция „Организационно развитие на административните структури” в Министерството на държавната администрация и административната реформа, доц. Екатерина Матеева и д-р Калин Димитров от Софийския университет „Свети Климент Охридски”, проф. Веселина Инкова от Националната художествена академия, докторът по нумизматика госпожа Валентина Григорова–Генчева, както и представители на Асоциацията на реставраторите в България, на Българската музейна камара, на Камарата на архитектите.
От страна на вносителите законопроектът беше представен от народния представител Чилова.
Като стъпва на националната законодателна традиция, законопроектът за културното наследство регламентира по съвременен начин правоотношения, свързани с използване, съхраняване и опазване на културното наследство. Проектът транспонира в българската правна среда европейските директиви, модели и политики за културните ценности.
Основна цел на законопроекта е да създаде условия за опазване, защита и устойчиво развитие на културното наследство и да гарантира равен достъп на гражданите до културните ценности при спазване на следните принципи:
- равнопоставеност на различните видове културно наследство при осъществяване на защита, като националното културно наследство е обект на особена правна закрила;
- децентрализация на управлението и финансирането на дейностите по опазване на културното наследство;
- публичност и прозрачност при управление на дейностите по опазване на културното наследство.
Законопроектът кодифицира материята в областта на културното наследство, което включва нематериалното и материалното, недвижимото и движимото.
Законопроектът визира стройна Национална система за опазване на културното наследство, като органи за управление и контрол са Министерският съвет, министърът на културата и Инспекторат към Министерството на културата, Националният институт за паметниците на културата (НИПК), общинските съвети и кметове, културните организации – музеи. Тези органи и организации осъществяват дейността си в сътрудничество с Българската академия на науките, с висшите училища, с творчески съюзи, с професионални сдружения и с други обществени организации, свързани с тази дейност.
Нормите на проекта дефинират нематериалното културно наследство, създава се и Национален съвет за нематериално културно наследство към министъра на културата.
В законопроекта са предвидени детайлно дейностите по опазване на двата вида културно наследство – недвижимо и движимо. Въвеждат се критерии, въз основа на които се извършва класификация и категоризация на движимите и недвижими културни ценности. 
Глава десета е посветена на дейностите по опазване на недвижимото културно наследство, като подробно е уредена процедурата по идентифициране, деклариране и регистриране на културните ценности. Посочени са органите, които предоставят статут на недвижима културна ценност, техните актове се вписват в национален регистър, който се води от НИПК. 
Детайлно са регламентирани правата и задълженията на собствениците и ползвателите на недвижими културни ценности.
Проектът предвижда териториално-устройствена защита на недвижимото културно наследство, която обхваща режими по опазване, устройствени схеми, планове за управление и финансиране на конкретни дейности. Въвеждат се и съвременни добри практики за стопанисване на недвижимото културно наследство чрез концесия, като изрично са посочени предвидените изключения. Условие за предоставяне на концесия на недвижими културни ценности – държавна и общинска собственост, е стриктното спазване на режимите за опазването им. Органите за предоставяне на концесията са министърът на културата, съответно кметът на общината. 
Глава единадесета от законопроекта визира опазването на движимото културно наследство. Опазването се осъществява чрез издирване, идентификация и регистрация, като идентификацията се извършва от държавните и регионалните общински музеи. Когато културната ценност представлява национално богатство, статутът й се предоставя от министъра на културата. Създава се регистър на движимите културни ценности към министъра на културата, както и се предвижда издаване на паспорт с идентификационни данни за всички движими културни ценности - национално богатство.
В правни норми са дефинирани понятията „колекция” и „колекционер”, като са посочени правата и задълженията на собствениците и на ползвателите на движими културни ценности. 
Въвеждането на ясни правила за извършване на сделки и търговска дейност с движими културни ценности са съвременни разпоредби в законопроекта и следват добрите европейски практики. Предоставя се възможност за извършване на сделки с движими културни ценности, само ако същите са идентифицирани и регистрирани. За сделки с културни ценности – национално богатство, е необходимо да се уведоми министъра на културата, който може да упражни правото на първи купувач. Дава се възможност и на музеите да извършват сделки с културни ценности, но само от обменния си фонд и след разрешение на министъра на културата. Търговска дейност с културни ценности могат да извършват и лица, регистрирани по Търговския закон или по Закона за кооперациите, а търг (аукцион) може да извършват само лица, регистрирани като акционерно дружество и получили разрешение от министъра на културата. Изискванията за провеждане на търг са подробно регламентирани и при неспазването им е предвидена административно - наказателна отговорност.
Законопроектът е хармонизиран с европейското право относно износ и временен износ на движими културни ценности от територията на страната. Те се извършват с разрешение или сертификат за износ и в съответствие с изискванията на Регламент 3911/1992 относно износа на културни ценности. Законопроектът подробно транспонира и изискванията на Директива 93/7/ЕИО относно връщането на незаконно изнесени движими културни ценности – национално богатство от територията на страната, които са открити на територията на друга държава - членка на Европейския съюз, като централен орган е министърът на културата.
Правни норми регламентират специално археологическото културно наследство. Археологическите обекти – движими и недвижими, са обявени за публична държавна собственост. Те се издирват и изучават като културни ценности чрез теренни проучвания, които се извършват с разрешение на министъра на културата, въз основа на експертно становище на Съвет за теренни проучвания. Законопроектът урежда и консервацията и реставрацията на движими и недвижими културни ценности, като тези дейности се осъществяват от лица или под непосредственото ръководство на лица, вписани в публичен регистър, който се води в Министерството на културата. Предвидени са и разпоредби относно възпроизвеждането и разпространението на културните ценности, както и за представянето и документирането на културното наследство. Законопроектът съдържа административнонаказателни разпоредби, в допълнителни разпоредби се дефинират понятия, които се използват.
В Преходните и заключителните разпоредби изрична разпоредба визира задължение за лицата, които упражняват фактическа власт върху движими археологически ценности, да поискат тяхната идентификация и регистрация по реда на закона в 3–месечен срок от влизането му в сила. Ако не бъде поискана идентификация в този срок, движимите ценности се изземват със заповед на министъра на културата въз основа на мотивирано предложение на МВР, Прокуратурата или съда. При установяване правото на собственост върху движими археологически културни ценности - национално богатство, фактическата власт, върху която е била придобита до влизане в сила на този закон, не се допуска позоваване на изтекла придобивна давност. Лицата, които в този 3–месечен срок са поискали идентификация и регистрация, но не са представили документ, удостоверяващ вещните им права върху движимите културни ценности - национално богатство, се считат за техни държатели и министърът на културата издава на тези лица удостоверение за установяване на това обстоятелство.
В хода на разглеждането на законопроекта бяха поставени въпроси и направени предложения от някои народни представители и експерти, като беше изразена готовност и позиция за усъвършенстване на някои разпоредби между първо и второ гласуване.
След проведеното обсъждане на законопроекта в Комисията по култура се проведе гласуване, което приключи със следните резултати: „за” 9 народни представители, „против” 2, „въздържал се” 1 народен представител.
Въз основа на гореизложеното и на резултатите от гласуването Комисията по културата предлага на Народното събрание да приеме на първо гласуване Законопроект за културното наследство № 854-01-84, внесен от народния представител Нина Чилова и група народни представители.”
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Благодаря, госпожо Чилова.
Добре дошъл на министъра на културата проф. Стефан Данаилов! 
Заповядайте, господин министър, имате думата.
МИНИСТЪР СТЕФАН ДАНАИЛОВ: Уважаеми господин председател, уважаеми дами и господа народни представители! Министерството на културата подкрепя идеята за внасяне на нов Закон за културното наследство като актуален отговор на европейските политики и практики в областта на опазването на културното наследство в условията на глобализиращия се свят. Културното наследство е мощно средство за комуникация, формиране на чувство за европейска принадлежност и запазване на националната идентичност в европейското и световното културно многообразие.
Министерството на културата изразява принципно съгласие с предложения проект и готовност за задълбочено обсъждане на този очакван нормативен документ. Този проект е не само отражение на правилното развитие на управленските практики в България по отношение опазване на културното ни богатство, но той е и доказателство за стремежа на нашата страна да се интегрира в европейското пространство чрез активно хармонизиране на законодателството й. 
Важни моменти в предложения законопроект са въвеждането на принципите на равнопоставеност на държавната, общинската и частната собственост, както и равнопоставеността по отношение на отговорността и публичността при управлението, стопанисването и защитата на културното наследство. 
Идеята за създаване на действащ инспекторат за ефективно прилагане на Закона за културното наследство е предложение в правилна посока.
За първи път в закона се предлага начин за разходване на собствените приходи на музеите, което ще стимулира инициативата на техните ръководства за по-добър мениджмънт.
Създаването на Национален съвет за нематериално културно наследство към Министерството на културата ще допринесе за систематизирана и задълбочена работа по изграждане на дългосрочни политики за развитие на културните процеси у нас.
Със законопроекта е въведена и териториално-устройствена защита на недвижимото наследство, както и съвременните практики за стопанисване на недвижимо културно наследство чрез концесия, въвеждане на ясни законови правила за извършване на сделки от търговска дейност с движими и културни ценности, което попълва една отдавна съществуваща празнота в правната ни сфера, и ред други.
Отчитайки факта, че законопроектът се разглежда на първо гласуване и се обсъжда по принцип и в цялост, ние сме подготвили в нашето становище доста предложения за поправки и допълнения към определени текстове на законопроекта, които при второ гласуване биха били от съществено значение за подобряването му. Аз няма да ви отнемам времето да чета отделните предложения, ние сме ги предоставили по време на обсъждането на законопроекта в Комисията по културата. Това, което бих искал да кажа, е, че когато е започвано създаването на такъв законопроект, винаги е имало много спорове. Има няколко неуспешни опита в предишни народни събрания, включително и в Тридесет и деветото Народно събрание.
Това, което предложиха колегите от Комисията по културата - държа да съобщя - действително има много качества, решава много проблеми. Разбира се, има доста правни точки, които съм убеден, че ще бъдат взети под внимание между първо и второ четене за някои спорни текстове, които предизвикаха и доста притеснения в досегашните обсъждания. Надявам се, че срокът, който ще приемете, ще бъде най-дългият възможен, за да бъдат добре обмислени предложенията и да бъдат включени в законопроекта. Убеден съм, че Комисията по културата ще приеме и ще обсъди всички предложения, които ще постъпят и от народните представители. Мисля, че е важно Четиридесетото Народно събрание да приеме нов Закон за паметниците на културата. Благодаря ви.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Има думата народният представител Атанас Мерджанов.
АТАНАС МЕРДЖАНОВ (КБ): Уважаеми господин председател, уважаеми господин министър, уважаеми колеги народни представители! Без съмнение културното наследство е и трябва да бъде постоянен приоритет на държавата ни. Ето защо и в духовно, и в социално, и в икономическо отношение предлаганият Законопроект за културното наследство има изключително значение, бих казал, знаково значение както за самите нас, така и за европейските ни партньори.
Работата по този законопроект бе доста сложен и труден процес. Няма да се спирам на него, само ще припомня, че трябваше да се преодолеят добре защитавани противоположни мнения дори и сред изтъкнатите ни експерти. Не бе лесна работата и по синхронизирането с общите европейски правила за опазване на културното наследство, съобразяването с препоръките на европейските експерти към нашите специфични условия и особености.
Само през последните петнадесет години на преход е имало около десет законопроекта, които са внесени в Народното събрание, и нито един не е успял да придобие правна сила.
Как се отнасяме към културното наследство е вид измерение за израстването ни - както на обществото, така и на отделния човек. Съвременните европейски виждания, отразени в редица документи, ни предлагат нов поглед, нови представи за културното наследство, нов подход към него. От една страна, то ни носи незаменими знаци и послания на духа и историята на минали поколения, които ние сме длъжни да съхраним и предадем по-нататък, а от друга страна – наследството се разглежда и като стимул за социално и икономическо развитие, което не само трябва да се опази, но и да се използва по възможно най-рационален начин.
Наследството все повече се превръща в един от измерителите за качеството на живот. То се разглежда вече като цялостна културна среда, обхващаща нематериални и материални ценности. Дейността по опазването се схваща като колективен обществен процес. Културното наследство спомага за създаването на социална, духовна и пространствена среда, която притежава идентичност и памет, един своеобразен контрапункт за съхранение на националната стратегия в естествено присъединяване към европейските структури и глобализиращия се свят. 
В това направление, в този дух е и философията на законопроекта. Проектът ясно изразява политиката, която цели да се провежда – идентификация на всички културни ценности, всеобхватни мерки и правила за физическото съхраняване на наследството като ценност, изключително застрашена, нямаща алтернатива за своето съществуване, използване на наследството за нуждите на съвременния живот без рискове за неговата културна стойност.
Проектът, съобразявайки се с общите европейски правила, точно определя правилата и задълженията на държавните органи, местното самоуправление, организациите и гражданите в процеса на опазване на културното наследство.
Къде е силата на този закон? Ето само най-важните моменти, тъй като в мотивите подробно и ясно е аргументирана неговата същност и уредба. 
Важен момент в проектозакона е децентрализацията на дейността по опазването, като своеобразни партньори се явяват централните и местните власти, културните организации, частният сектор и т.н. Създават се условия за координация между участниците в различните дейности – археологически проучвания, консервация, териториално устройство, урбанизъм и прочие. Не може да не се подчертае, че за пръв път така цялостно и синхронизирано са обхванати всички процеси по издирване, идентифициране, съхраняване, консервация, реставрация и социализация на културните ни ценности, при това прецизно съобразени с европейските директиви и практики.
Решени са изключително важни въпроси – при новите пазарни отношения да се гарантира в категорична и ефективна степен опазването на културното ни наследство както за движимите и недвижимите паметници на културата, така и за нематериалното наследство, на което Европейският съюз държи изключително много.
Успоредно с това са намерили своето разумно решение и проблеми, които в процеса на публичните обсъждания и разговорите със специалисти по изготвяне на проектозакона бяха силно дискусионни и към които имаше сериозни очаквания. А това са: за собствеността на културното наследство; за публично-частното партньорство; за частните музеи и за частните колекции; за търговската дейност с културни ценности; за въвеждането на съвременни практики за стопанисване на недвижимото културно наследство чрез концесии.
В посока подобряване управлението на процесите в областта на културното наследство е създаването и на нови компетентни органи. В структурата на Министерството на културата се създава Инспекторат, който ще осъществява контрол за спазване изискванията на закона. Към министъра на културата ще има Национален съвет за нематериално културно наследство. Съвет за теренни проучвания ще дава експертно становище, въз основа на което министъра на културата ще издава разрешение за теренни проучвания на археологически обекти.
Ние сме стара археологическа страна с традиции в разкриване и опазване на старините. Споменавам този термин като уважение, което дължим към първия ни закон в това отношение, наречен „Закон за старините” от 1910-1911 г. Притежаваме невероятно археологическо богатство. Националният интерес налага това богатство да се разкрие, да се съхрани и да се използва като ресурс за икономическо развитие. Знаем, че културното наследство е пресечна точка на много интереси. Например:
- на археолози – да осъществяват своята професионална задача, загриженост, научен престиж и човешка удовлетвореност;
- на местните власти – да предизвикат внимание към общината си за повече инвестиции и обществен престиж;
- на туристическия сектор – да получи европейски закон за културното наследство, за да го подпомогне в реалното осъществяване и организиране на така наречения културен туризъм.
При подготовката на проектозакона се проведоха редица дискусии и обсъждания както в Комисията по културата, така и в общественото пространство, като в тях се включиха експерти от различните гилдии, много специалисти и граждани от всички заинтересовани среди. Сега имаме проектозакон, който в голяма степен би трябвало да удовлетвори както държавните и обществените интереси, така и тези на професионалните гилдии и то в един напълно съвременен, съобразен с европейските изисквания и тенденции план. 
В проектозакона се дава и възможност да се постигне онова, което го има вече и в други страни и е европейска тенденция. В редица държави приоритетите се обръщат. Доскоро главна грижа бяха предметите в музея. Тя разбира се си остава азбучно необходима, но днес вниманието е насочено с не по-малка сила към публиката, към хората, които идват в музея. Световният опит е доказал, че само там, където е жива и действена заинтересоваността на обществото, съдбата на наследството е добра. 
Поставена е бариера пред иманярството, пред незаконния износ на културни ценности. Разбра се, не трябва да забравяме, че сме трета страна в света по богатство на културно наследство след Италия и Гърция. Това богатство е също богатство на Европа, а световната визия го определя и като богатство на човечеството.
Ето защо в центъра на проектозакона трябва да стои преди всичко грижата и отговорността на държавата за опазването и защитата на културното наследство, а така също и прецизно организираният от нея строг контрол.
Пред нас е един модерен по дух и правила проектозакон. Третираната материя е изключително сложна. Някои моменти могат да имат различна интерпретация, могат да бъдат усъвършенствани, доуточнени и променяни в процеса на продължаващото обсъждане между първо и второ четене.
Ето защо аз се обръщам към колегите народни представители за подкрепа на първо четене на Законопроекта за културното наследство с молба да бъде приет и максимално най-дългият срок между първо и второ четене за предложения за второ четене. Благодаря.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Благодаря, господин Мерджанов. Вие почти докарахте осем минути. 
Има думата госпожа Касабова.
КАМЕЛИЯ КАСАБОВА (НДСВ): Благодаря. 
Уважаеми господин председател, уважаеми дами и господа, когато слушам тези дни какво се случва в медиите с този закон и неговите характеристики, да си призная право, ми става тъжно. Стана ми тъжно и днес по начина, по който се правеше опит този законопроект да не влезе в дневния ред на Народното събрание тази сесия. 
Аз не знам какъв е ключът на успеха на един законопроект, но знам категорично какъв е ключът на неговия неуспех, а този ключ е един закон с такава характеристика да се опита да угоди на всички. А този закон не угажда на две категории лица – първо, това са хора, които не са го разбрали, не са си направили труда да разберат, че той е насочен към съхраняване на културната памет на българите за идните поколения. Аз съм убедена, че тези хора, когато разберат закона, ще го подкрепят, защото милеят за това какво ще оставим на идните поколения. 
Втората категория хора, които са срещу закона, това са хората, които много добре са го разбрали, ама много добре са го разбрали. Тези хора чудесно са разбрали, че този закон прави един опит да пресече иманярството в България и затова страшно не им харесва.
Този закон се опитва да извади на светло черния пазар на антики в България. Този закон се бори срещу организираната престъпност с културното ни наследство. Затова това, което слушам през цялата тази седмица, ако не и повече, е опита на определени хора да дисквалифицират този закон, да кажат, че той е концептуално сбъркан, че не е съобразен с европейските и американските практики, че той въобще не постига онези високи цели, които си е поставил. А всъщност това, което боли и което е квинтесенцията на законопроекта, но някак си се подминава, е проблемът за собствеността – големият проблем чия да бъде собствеността върху движимите архитектурни паметници- национално богатство – на държавата или на колекционерите? 
Аз не отричам факта, че има колекционери, които са придобили собственост върху такива артефакти на законно основание. Срещу тях законът не предприема нищо, те остават собственици на тези антики. Но големият проблем на закона е: трябва ли да бъдат собственици онези, които нямат основание, не могат да докажат произхода на владените от тях антики? И именно тук се внедрява в закона най-спорната в публичното пространство фигура – фигурата на държателя, сякаш е една фигура, която Нина Чилова и експертите от комисията две години са измъкнали от отвъдното и за първи път я създават в българската правна действителност.
Спомням си, когато законът беше внесен в Народното събрание, един виден колекционер се произнесе – не знам защо именно той беше за първи път поканен да дискутира законопроекта, а не някой друг – и каза, че то това, държател, било нещо като ключодържател, ама всъщност не било чак толкова обидно, защото имало и държатели на акции, а то било нещо много сериозно, вече друга работа. Това е един опит съзнателно да се омаскари фигурата на държателя, защото да бъдеш държател на ключодържатели, държател на антики или държател на акции е едно и също нещо и това нещо се е появило преди 1600 години, още в римското право. Оттам е преминало в Наполеоновия кодекс, оттам – в съвременното ни и по-старото цивилистично българско право.
Какво означава да си държател? Спрямо теорията на правото държател е едно лице, което упражнява фактическа власт върху вещ, която държи за другиго. За разлика от владелеца, който има така нареченото анимус домино – намерението да държи вещта като своя, държателят няма това намерение. 
Кои са държатели, преведено на нормалния език? Държатели са наемателите, лизингополучателите на едно търговско предприятие, ползвателите.
Какво прави законът, внедрявайки тази фигура по отношение на притежателите на антики? Законът екс леге обявява, че лица, които упражняват фактическа власт върху движими културни ценности, но национално богатство, не каквито и да е, добиват правния статут на държатели, което в същото време означава, и това е квинтесенцията, че те не могат да станат собственици на тези антики по силата на придобивна давност.
На пръв поглед това изглежда много шокиращо – откъде накъде и защо така? Защото по този начин, на първо място се възстановява една вековна традиция, установена от времето на Фердинанд до 1998 г. тези антики да бъдат държавна собственост, да бъдат в доминиума на държавата. (Реплика от народния представител Павел Чернев.) Не Ви чувам.
Изведнъж през 1998 г. Тридесет и осмото Народно събрание решава да наруши Конституцията. Не знам дали е умишлено, злоумишлено, поради недоглеждане, поради техническа грешка, в един момент чрез една промяна на чл. 2, ал. 2 на Закона за държавната собственост тези вещи, които от векове са били държавна собственост се дисквалифицират като публична държавна собственост и стават частна държавна собственост. По този начин се отваря мълчаливо пътя на лица, които не могат да докажат по какъв начин са придобили тези антики, вероятно някои от тях и по съмнителен начин, да станат собственици по давност. 
На практика именно с въвеждането на фигурата на държателя се преодолява тази несправедливост и аз, уважаеми дами и господа, се обръщам към всички вас, да подкрепите този законопроект. Не само да го подкрепите днес на първо четене. Когато се правят промените на второ четене, този законопроект да не бъде силно орязан в най-същностната му част, защото това идните поколения няма да ни го простят. Благодаря ви. (Ръкопляскания.)
ЯНИ ЯНЕВ (НДСВ, от място): Браво! 
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Доктор Георгиев, заповядайте за реплика.
ГЕОРГИ ГЕОРГИЕВ (независим): Благодаря, господин председателю.
Уважаеми колеги, патоса, който чухме е много хубав, страшно хубав. Има обаче много скрити камъни в този подводен риф, който крие този закон. Защо се прави? Всяко едно забранено нещо се извършва незабранено. Какво имам предвид?
В нашата държава съществуват 4-5, как да ги нарека – човека, които концентрират или всички канали се концентрират към тях и по същия начин се извършва незаконна търговия, и се изнасят в големи количества.
Тук един от колегите каза, че после се товарят. 
Да, така е, колеги. Ще ме попитате: защо? 
Аз от дете се занимавам с колекционерство. (Реплики от КБ.) Признавам си го, не го крия. Не, това не са конфликт на интереси, защото всички сме свидетели, всички сме свидетели как неща, които имат огромна стойност се изнасят точно от такива хора извън България.
АТАНАС МЕРДЖАНОВ (КБ, от място): Значи не сте чел закона.
ГЕОРГИ ГЕОРГИЕВ: Чел съм закона.
АТАНАС МЕРДЖАНОВ (КБ, от място): Не, не сте го чел.
ГЕОРГИ ГЕОРГИЕВ: Там има относно заплащането, относно възнагражденията и т.н., приятели, относно преценяването – дали е историческа или не. В предходния закон съществуваха такива нелепи смешни неща – ако намериш едно парченце керамика от някакъв период, го смятаха за находка. Това са смехотворни работи.
РЕПЛИКА ОТ КБ: Не са смехотворни.
ГЕОРГИ ГЕОРГИЕВ: Когато в този закон казвате, че ще бъдат назначавани хора, които разбират от тази работа, нека наистина да бъдат хора, които разбират от тази работа. (Реплика от КБ.)
Аз няма да вляза, колега. Няма да вляза.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Моля Ви, господин Радославов.
ГЕОРГИ ГЕОРГИЕВ: Имам си причини, за да не вляза. Нека да не влизат хора, които бъркат стотинката с нещо друго. В нашата археология дори и хора с образование бъркат тези неща. Това го казвам от опит.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Все мастити, изказващи се.
Заповядайте за втора реплика, господин Чернев.
ПАВЕЛ ЧЕРНЕВ (БНС): Уважаеми господин председател, уважаеми колеги! Госпожо Касабова, благодаря за чудната лекция по гражданско право – обща част. Това, което подвикнах от седалките, идвам да го кажа тук от трибуната.
Много е удобно и много верноподанически се спомена Фердинандовия закон, но защо забравяме влакчето на Фердинанд, което изнесе тези въпросни антики в имението Сакскобурггота или дявол знае къде. 
Хайде да направим един закон, който наистина да спре да облагодетелства частни колекционери, частни намерения, частни желания да се придобиват държавни имоти и тези имоти да бъдат наистина защитени, да бъдат на българската нация.
Това е моята реплика към Вас. Стига сте цигу-мигали на тази монархическа институция.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Заповядайте, господин Китов.
ПАВЕЛ ЧЕРНЕВ (БНС, встрани от микрофоните): Забравих да декларирам, че не съм колекционер. Колекционирал съм детски колички.
БОРИСЛАВ КИТОВ (БНС): Уважаеми господин председател, уважаеми колеги, уважаема госпожо Касабова! Законопроектът няма да може да се справи с иманярите и Вие го знаете много добре, защото може би само жриците на любовта са по-древна професия.
Големият проблем на този законопроект обаче е, че всичко което иманярите открият ще отива на Запад. То няма да може да остава в България, защото вече няма кой да го купи и да го декларира, за да може да го покаже, и отива на Запад, където големите аукционни къщи изобщо няма да се притеснят да го изкарат на пазара. 
Истината е, че в последните години доста българи купуват и запазват в България подобни ценности. Всичко това допреди няколко години отиваше на Запад. Точно това ще стане и в момента.
Вие много добре го помислете, защото Вие сте жена, която разбира нещата – иманярите не само трябва да могат да се справят, но нямат по-различно наказание, но напротив, в момента директивата е само една – вън от България!
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Чухме трите реплики.
Има думата за дуплика госпожа Касабова. Заповядайте.
КАМЕЛИЯ КАСАБОВА (НДСВ): Господин Чернев, не съм фен на монархическата институция, но съм фен на историята. Историческите факти говорят това, което казах. 
Господин Китов, надявам се, че не сте били от международните представители от Тридесет и осмото Народно събрание, които са гласували поправката и гласувахте тази поправка. Не знам къде сте седели, но да Ви кажа право, в този период от време не съм се интересувала от политика.
Ако приемем Вашата теза означава официално в тази зала да признаем, че няма държава и че никога държавата не може да се справи с престъпността.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Благодаря, госпожо Касабова.
Господин Яни Янев има думата за процедура.
ЯНИ ЯНЕВ (НДСВ): Благодаря, господин председател. 
Колеги, тъй като е ясно, че законопроектът предизвиква и ще предизвика доста дебати и то в значителна степен противоречащи становища. Господин председател, моля, всеки изказващ се от тази трибуна да заявява така, както е съгласно чл. 103 от правилника – дали е заинтересован към разисквания въпрос. Ако го пропусне, моля да му го напомните, да заяви и да декларира заинтересоваността си от трибуната на Народното събрание.
БОРИСЛАВ РАЛЧЕВ (БНД, от място): Какво ще стане тогава със Закона за лова?
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Ще стане дълга и широка, наистина.
Доктор Георгиев си каза, че е колекционер, господин Чернев каза, че не е. 
Господин Спасов, Вие колекционер ли сте? Заповядайте.
СВЕТОСЛАВ СПАСОВ (независим): Не.
Уважаеми господин председател, уважаеми колеги! Нямам пряк интерес към темата. Несъмнено законопроекта за културното наследство е крайно необходим за съхраняване на българското културно наследство, което по богатство, както се спомена е третото в Европа.
Изключително важно е законът да регламентира реално управлението, съхранението, опазването, класификацията, регистрацията и сделките с движими и недвижими културни ценности в България.
Одобрявам залегналия в законопроекта равен достъп на всички граждани до културните ценности, където е записано, че това е задължение на държавата и общините.
В чл. 3, обаче липсват задълженията на частните собственици. Пример за ограничение за достъп до ценностите от страна на държавата, въпреки сега действащото законодателство, е до архитектурно-строителния паметник на културата и паметник на градинското и парково изкуство от национално значение дворец и парк Евксиноград. Не е изяснено регламентирането на отношенията между държавата като собственик на всички недвижими археологически културни ценности и собствениците на имоти, които са разкрити, и се изисква експонирането на такива ценности. 
Тези случаи са изключително чести, особено в урбанизирани територии, наситени с археологически обекти като София, Стара Загора, Пловдив, Варна, Созопол. Какво ще мотивира частника, решил да строи хотел, бизнессграда или жилищен блок, да обяви наличието на старини в двора си пред възможността да ги унищожи и да спечели пари от предвидения бизнес.
В Глава четвърта „Органи на управление на културното наследство” не е предвидено и сега действащото правомощие на Министерския съвет да създава държавни културни институти. Такъв например са дворецът и градината в Балчик. 
В законопроекта не са описани като органи на съхранение и управление на културното наследство Националният исторически музей, Националният археологически институт и музей към БАН, Националната галерия за чуждестранно изкуство, Националната библиотека „Св. Св. Кирил и Методий” и Националният архив. 
Законопроектът предвижда концесионирането на недвижими културни ценности за 20 години с възможност от 15 години продължение. Това обаче изключва освен паметниците от национално и световно значение и тези, които са в период на проучване. В България почти няма напълно проучен археологически обект. Това реално прави тези текстове неработещи и концесия на археологическите обекти няма да има въобще. За да се получи желаният ефект чрез този закон – концесия на археологическите обекти, трябва да се предвидят мерки за опазване и охрана на ценностите, мерките, свързани с идентификацията, достъпа и предоставянето на паметниците, както и задължението на концесионера да финансира ежегодно до пълното проучване на концесионираната зона чрез редовни теренни археологически изследвания. Застрояването, инфраструктурата и съоръженията да стават единствено върху чисто археологически находки – терен в рамките на концесионираната зона. Тук трябва да има текст, който да регламентира и ангажимента на концесионера, свързан с реставрацията и консервацията на откритите археологически обекти.
При сделките с движими културни ценности национално богатство трябва да се даде изрично право на българската държава на първи купувач и едва при отказ да се дава възможност на физически и юридически лица да правят сделка. Отсега са видни и проблемите при текста, свързан с културните ценности монети и монетовидни предмети, датирани след 1800 г., както и произведенията на изкуството на живи автори или на такива, от чиято смърт не са минали 70 години. Трябва да има корекция за ограничението.
Изключително ниски са според мен административнонаказателните разпоредби. Например чл. 194 предвижда глоба в размер от 100 до 300 лв. на лице, което не съобщи за намерена вещ. Това реално е глобата за любителите археолози.
Аз ще въздържа да подкрепя този законопроект, имайки предвид многобройните забележки от страна на европейски институции, от страна на Министерството на финансите, Министерството на вътрешните работи, Министерството на културата и от страна на гражданското общество. Не бяха проведени предварителни консултации с институциите, не се състоя предварителен дебат сред членовете на Комисията по култура и нямаше обществен дебат, организиран от Комисията по култура. Това постави в деликатна ситуация вносителите да бъдат атакувани, че законопроектът е правен на тъмно. Осъзнавайки че той ще бъде подкрепен от управляващото мнозинство, се надявам да бъде даден максимален срок за предложения между първо и второ четене. Благодаря.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Благодаря, господин Спасов.
Има ли реплики? Няма.
Госпожо Капон, заповядайте за изказване.
МАРИЯ КАПОН (независим): Благодаря Ви, господин председател.
Уважаеми колеги, заставам днес пред вас с голяма тъга, защото регулациите, които гледаме в тази зала, често говорят и за начина, по който България е била ощетявана, или са й нанасяни непоправими загуби, засягащи нейните национални ценности, морала и самочувствието на нацията. 
Едно от големите престъпления на прехода е отношението към културно-историческото наследство. Начинът, по който държавата ни се грижеше за него, и възможността, която даде на група хора да се обогатеят за сметка на историческата ни памет. 
Днешният Закон за културното наследство със сигурност трябва да ни върне в далечната 1998 г. Когато правителството на Иван Костов по предложение на народния представител Младен Влашки анулира в т. 3а ал. 2 на чл. 2 и на практика с една странна грешка, аз наричам национално престъпление, я премахна от обхвата на публичната държавна собственост и нейната защита. След тази поправка от списъка отпадат освен недвижимите паметници на културата и така наречените вещи. По този начин се дава възможност стотици хиляди монети, колиета, накити, нагръдници, шлемове и най-различни други паметници на античното и средновековното изкуство да се окажат частна собственост по давност. Развързват се ръцете за диво иманярство. Петгодишната давност отмина. Това имущество и вещи станаха узаконена частна собственост. За всичкото това време в България разцъфнаха по небивал начин разкопките, търговията и прекупуването на предмети, които са част от паметниците на културата – предмети, разбира се, от световно и национално значение. 
Една древна поговорка казва: „Който няма минало и който не го познава, няма право на бъдеще.” Аз искам да познавам миналото си такова, каквото е, независимо дали това е от полза или не за политическия спектър, на който принадлежа. 
Днес хиляди от тези предмети се намират в ръцете на част от българската олигархия, нека си кажем това, която намери изгоден начин да инвестира средства в сивата икономика. Така част от българската историческа памет в продължение на десетилетия се оказа високоликвидна стока за продан.
Вярвам и настоявам в новия закон националното богатство да бъде опазено. Вярвам, че този път никой няма да посмее да се крие зад политика на пости, християндемокрация или каквито и да е други църковни ритуали. 
Уважаеми колеги, вярвам, че никой няма да си позволи да направи компромис този път, за да облагодетелства частните си политически и корпоративни интереси. Когато става дума за историята на България, няма левица и десница.
Господин Костов, понеже Ви виждам, ако имаше обществен кодекс за политически престъпления, знаете ли кое щеше да се наказва повече – да убием надеждите и мечтите на бъдещето или да продадем културното си наследство? Аз не знам. Това е направено през 1998 г. 
Вярвам, че днес тук всички ще работят по съвест и ще гласуват като българи. Вярвам, че в рамките на този месец ще има достатъчно време да направим поправките, които са необходими за този закон. Днес с нова несправедливост не можем да премахнем едно престъпление. Трябва да оформим въпроса за културната полиция, трябва да оформим въпросите, които стоят за онаследяване на държателите, за това да има борса на държателите. Защото тази несправедливост днес няма да се оправи. 
Аз ще работя по този закон и се радвам, че в рамките на този месец има достатъчно време, за да си върнем културното наследство. Благодаря ви.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Благодаря. 
За реплика думата има господин Китов.
БОРИСЛАВ КИТОВ (БНС): Уважаеми господин председател, уважаеми колеги, уважаема госпожо Капон! „Храни куче да те лае.”
Искам да ви кажа, че партията, на която Вие принадлежахте, беше член на онова правителство.
Сега същинската ми реплика. Аз искам националните паметници да останат в България. Мен не ме интересува чия ще бъде собствеността. Искам да ги виждам и да са в България. Предпочитам да са тук, а не да са в чужбина, което ще направите с този закон. 
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: За втора реплика думата има господин Георгиев.
ГЕОРГИ ГЕОРГИЕВ (независим): Благодаря, господин председател.
Госпожо Капон, напълно ще Ви подкрепя, но не мога да отхвърля мнението на господин Китов. Аз също предпочитам тези неща да са в България, а не вън от България. 
Понеже възхвалявате толкова много този закон, аз не виждам къде е частната инициатива в него. (Реплики от КБ.) Не я виждам, както вие сте я описали.
РЕПЛИКИ ОТ КБ: Прочети закона.
ГЕОРГИ ГЕОРГИЕВ: Прочел съм закона. За да се ядосвам, значи е така.
Пишете някакви проценти, пишете някакви такива мижави неща - ни в клин, ни в ръкав! 
Аз ви гарантирам, че ако в закона залегне и приемем, че намерената движима вещ бъде оценена реално по световните пазари и се дадат 33% на лицето, никой няма да тръгне да изнася, даже и отвън ще започнат да внасят! Отвън ще започнат да внасят в България тези неща, които са закупени и изнесени!
Знаете много добре, пак ще ви кажа, преди време, беше ми отнет един пакет от Олимпийските игри. По едно време – червено, хубаво време - когато се снимаше филмът за човешките възможности: Точно за ей тази работа, ето, бъди добър, вземи 5 лв. и си гледай работата. Кой ще изкара и ще покаже това нещо? 
Точно по този начин ние ще създадем условия да се крият нещата и да се изнасят! Точно по този начин! А мислите, че този закон е много хубав. 
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Благодаря.
Заповядайте, госпожо Дончева.
ТАТЯНА ДОНЧЕВА (КБ): Госпожо Капон, много съм впечатлена от изречението, което Ви отправиха – „Храни куче да те лае”! Изглежда тези хора не са Ви научили на основните правила на пазарната икономика в българския й вариант: взимай докато можеш, взимай всичко и безогледно. Ако има кой да плати на част от политиците да говорят правилни неща и на част от медиите да пишат правилни неща, нещата ще се разминат. Двадесет години България беше разграбена до шушка. Днес се налага политиците да обясняват колко било несправедливо всичко. Законът за културно-историческото наследство е първият тест да стане ясно готови ли са българските политици на дело, независимо дали са леви или десни, да опазят България, българското културно-историческо наследство. 
За какво са ви хранили? За българка, за защитник на националното богатство, за защитник на пазарната идея в най-профанския й вариант, разбирана като поголовно ограбване на всичко – безогледно, безпрепятствено и без отговорност? 
Аз се надявам в отговора на моята реплика, или даже ако искате въобще без да ми отговаряте, да дадете достоен отговор. България не е нито лява, нито дясна! И стига сме се правили, че не разбираме какво значи 20 години ограбване и какво значи справедливост в името на тези, които имаха наглостта да взимат културно-историческото наследство и паметта на България, за да ни кажат днес, че трябва и да ги обезщетим. 
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Има думата госпожа Капон за дуплика.
МАРИЯ КАПОН (независим): Благодаря Ви.
Ще започна по реда на репликите.
Господин Китов, Вие знаете много добре кой ме е хранил, нали? Той се казва Васил Филев и е баща ми. Той твърдеше, понеже тогава, в онзи период сме били Народен съюз, че не само друго, а дори и паметта на Лучников беше открадната от този, който смяташе, че е десница. И днес трябва това минало да го видим. Лучников тогава предупреждава – вижте протоколите и вижте какво казва господин Лучников, Бог да го прости, за тази поправка! Толкова относно това.
Що се отнася до това дали ще се изнесат – да, аз си давам сметката за палежите, за обирите, за всички възможности, които има.
Разбира се, днес е видно, че организираната престъпност е по-силна от целия политически елит. Аз обаче искам да живея в силна държава! Искам да живея в държава, която си пази границите и знам, че в такава държава можем да живеем! И вярвам, че в такава държава можем да живеем утре! Не искам да правя закони днес и да гласувам за тях днес на базата на това, което виждам в момента. 
Аз лично смятам, че трябва да намерим най-добрия баланс между първо и второ четене, така че да съхраним наследството и да намерим начин то да бъде опазено. Тук можем дълго да говорим и за концесиите, които да се дават, за начина, по който да бъдат опазени от музеите чрез културна полиция.
Господин Георгиев, няма да Ви отговарям.
Госпожо Дончева, така е – България не е лява, не е дясна. Децата ни не са леви, не са десни. Тротоарите не са леви и не са десни, зависи откъде вървим. За съжаление обаче националният консенсус е много рядък за тази зала. Много вярвам, че на тази тема няма да е важно кой те е хранил, кой ти е дал партийна книжка, кой къде е стоял, а ще е важно сърцето ти. Сърцето ти, че стоиш само под един герб, и това е гербът на Република България, и че това е знамето, и това е клетвата, която сме дали тук. Вярвам, че при този закон това наистина ще се получи.
Днес е 2008 г. – десет години по-късно и България е европейска страна. Искам да живея в такава страна, в която и народните представители да могат от сърце да гласуват. Благодаря.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Благодаря, госпожо Капон.
Думата има проф. Станилов, който е човек от бранша.
СТАНИСЛАВ СТАНИЛОВ (КА): Преди малко стана дума за сблъсък на интереси, че трябвало да се декларира...
В тази връзка ми дойде наум, че днес се навършват 40 години, откак съм започнал кариерата си като екскурзовод в Преславския музей. За тези 40 години съм се занимавал само с идентификация и опазване на паметниците на културното наследство в частта им за археологията на средните векове.
Уважаеми колеги, подписах предложения проектозакон за културното наследство единствено заради рестриктивната част на неговата философия по опазването на това наследство, като разчитах на обсъждането в Комисията за културата да убедя колегите и председателката на комисията текстът да бъде върнат в работна група, за да се оправят най-грубите грешки, за да се оправят най-грубите грешки и допълнят главните липси и чак след това да бъде внесен на първо четене.
Въпросното обсъждане обаче протече при почти пълен консенсус в полза на закона в този му вид и по тази причина гласувах „въздържал се”. 
Слабите места на проектозакона могат да се разделят на няколко, неравностойни и независими една от друга, понеже имат различна характеристика.
Първата например се състои от проблемите на музейното дело. Освен определение на понятието музей и един вид класификация на музеите, в проекта липсват клаузи за структурата на музея и на неговия човешки ресурс. На места в определението е пропуснато познанието като функция на музея и в тази връзка напълно липсва клауза за научните групи в музеите. С други думи тези научни групи се закриват безапелационно. Обръщам внимание, че те съществуват вече към 50 години.
Необяснимо е защо, с каква аргументация се отстранява една от главните две функции на музеите – познанието, след като европейските музеи все повече и повече стават научноизследователски институции. Несполучливо са фиксирани и едни от механизмите на музеите. Така например с каква мотивация, освен основен, обменен и научноспомагателен фонд за българските музеи се формира нов фонд – национален? Формирането на новия фонд става на базата съществуващите и това предизвиква хаос в системата. Тук авторите, непознавайки функционирането на различните механизми в самия музей, предлагат ненужни промени. Ако отделните паметници трябва да получат статут на национални, това може да стане чрез маркиране в съществуващите инвентарни книги.
Подобно е положението с идентификацията на паметниците, които приемат музеите. След като за това има добре обработен механизъм, сега се изисква включване на експерти от регистър по ал. 4. Тази алинея изисква списък на специалисти с магистърска степен и повече от пет години стаж по специалността, от които да се състави подобна комисия.
Трябва да напомня, че идентификацията е научноизследователска дейност и за да се легитимира експертът не е нужна листа, а е необходимо той да бъде изследовател. Директорът на музея е човекът, който определя тези експерти и той носи отговорност за тяхната работа. Освен това не може да се представят за идентификация паметници, намерени при теренни археологически разкопки, защото тяхната идентификация се извършва от този, който ръководи разкопките. В противен случай се отнемат неговите авторки права.
В частта за музейните институции наистина липсват отделни клаузи за Националния исторически музей, за Националната галерия, за Народната библиотека и т.н. Липсват клаузи за националните резервати – обърнете внимание – при положение, че и сега в техния административен статус цари огромен хаос.
Друга група са терминологичните неточности и неясноти. Неясно е с каква аргументация е подменен терминът „паметници на културата” с „културни ценности”, след като повече от век той е добил изключителна легитимност в българското общество. При най-широк смисъл на съдържанието двата термина се покриват, но чл. 2, ал. 2 постановява, че културните ценности са носители на историческа памет. Явно единствената цел е да се наруши традицията, което нарушение се смята за едно модерно постижение. Така се е получило комичното положение недвижимите културни ценности да се опазват от Националния институт за паметниците на културата. 
Друг пример е съчетанието „ползване, популяризиране, интегриране и социализация”, чийто смисъл всъщност се покрива само от „социализация”. 
Трети пример е изразът „музеят може да бъде прекратен”, което е нескопосана лексика. Всъщност музеят може да бъде само закрит. 
В текста непрекъснато се бъркат археологически ценности, бъркат се археологически вещи, материални следи, употребявани за едни и същи субекти. И това е направило – обърнете внимание – особено впечатление на проф. Фридрих Лют от Германия в доклада му за този законопроект.
Трета група слабости изисква дълъг специфичен анализ, което тук е невъзможно да се направи. Става дума за груба и некомпетентна намеса на законодателя в научноизследователския процес. Според чл. 147, ал. 1, т. 7 изследователят, който провежда теренните проучвания, е длъжен след всеки сезон заедно с цялата останала документация от разкопките да представи научен текст за предварителна публикация на резултатите. Това представлява груба намеса в изследването и тази намеса я няма никъде по света. Освен това, подобно действие остава практически невъзможно, особено за многогодишните изследвания на един и същи сложен паметник, защото всеки следващ закон може да промени из основи концепцията за сезона, може да промени из основи концепцията на предишния. Публикация може да се направи само след завършването или на етап от изследването, и то по решение на изследователя. В същия смисъл възприемам липсата на клаузи за авторски права на археолози и консерватори върху тяхната работа. Връзката тук е много непосредствена. От изследователя се изисква да изложи резултатите от проучването, в което той е вложил огромен висококвалифициран труд във вид на публикация, която се предоставя в архивите на четири институции, а оттам може да ги ползва всеки, тъй като нито в Закона за авторското право, нито в друг закон има клаузи, които защитават неговата интелектуална собственост. 
Атаката срещу изследователите явно не е случайна и това личи от чл. 148, който предписва следното: „Оперативният контрол на теренните проучвания се извършва от инспекторат към Министерството на културата”.
Следователно научноизследователския процес ще контролират чиновниците от Министерството на културата, а това не може да бъде. Защото, каквото и образование да имат, те не са учени и не могат да бъдат такива. Научното изследване не се контролира, то се оценяват със съвсем други методи и санкции. 
Най-сетне. Това, което се предлага в законопроекта, го няма в целия цивилизован свят. Подобни идеи, внесени във висшия законодателен орган на българите от ХХІ век, свидетелства за някаква драма на определени среди, а прочетена без предубеждение постановката може да бъде приета само като хумор. 
Четвъртата група формира слабостите, които представляват оценки. Например чл. 47, ал. 2, т. 1 - за да бъде национално богатство културната ценност – сиреч паметникът - трябва да бъде „единствен, характерен или рядък пример за човешка дейност”. Това, колеги, е неквалифицирана постановка. Защото по целия свят националното богатство се определя от „неговата стойност за културната среда, от която произхожда, и за съвременната култура, на която принадлежи”. Оценката се извършва при идентификацията. Така национално богатство могат да бъдат паметници, които не са нито единствени, нито характерни, нито толкова редки. Например един добре запазен златен, сребърен или оловен печат на цар Симеон Велики, а и много други.
В групата с оценки има постановки, които са взети директно от чужди закони, което, разбира се, не е нищо лошо. Въпросът е те да работят. Не такъв е примерът с чл. 43, ал. 3, според който „национално богатство” са монети, медальони и печати, датирани до 1500 г. Никой не може да обясни защо отсеченият през 1501 г. медальон от злато с перфектно качество не може да бъде такова богатство. 
Според чл. 7, ал. 3 не са културни ценности предмети или части от предмети, които нямат научна и културна стойност от масов материал. Трябва да обясня, че така нареченият масов материал, какъвто е керамиката, има огромна научна стойност, особено при праисторическите култури, където е основният източник на информация. Не мога да си обясня защо авторите на този текст не искат да проумеят приета от световното познание оценка.
Изложението, колеги, стана много и повече няма да давам примери. Ще кажа само, че въпросните групи слабости са близо десет.
Тук няма да се спирам на най-дискутираната в медиите част от законопроекта – за собствеността и регистрацията на частните колекции. Защото от коментарите там излиза, че друга дискусия по закона не тече. Смятам, че съдбата на тези паметници трябва да бъде решена с отделен еднократен правов акт – дело на политически консенсус, а в закон само да се обективира техният статут. Между другото, такова е мнението на цитирания вече от мен проф. Фридрих Лют, а и не само неговото.
Накрая ще спомена, че към законопроекта непременно трябва да има мнения на международните организации по паметниците на историческото наследство – ИКРОМ и ИКОМОС, както и на Главна прокуратура, още повече, че хабилитацията на главния прокурор на републиката е на тема: „Правна защита на паметниците на културата”. 
Необяснимо за мен остана защо законопроектът не бе обсъден в Комисията по правни въпроси и откъде дойде това изключително бързане да се внесе и обсъди на първо четене непременно до ваканцията в Народното събрание.
С горните аргументи съм убеден, че законопроектът трябва да е преработен основно. Благодаря ви за вниманието.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Благодаря, проф. Станилов.
За реплика - господин Олимпи Кътев.
ОЛИМПИ КЪТЕВ (НДСВ): Уважаеми господин председател, уважаеми колеги! В тази зала в това неразбираемо изказване преди малко ние се сблъскахме с един феномен в българския парламент.
ЛЮБЕН ДИЛОВ (ОДС, от място): Това, че ти не разбираш...
ОЛИМПИ КЪТЕВ: Един човек, който е внесъл законопроект, участвал е в неговото писане, обсъждане, в процедурата по вкарване за първо четене, гласува в комисията „въздържал се”, а в залата казва, че не го подкрепя. Такова животно в законодателната практика на България аз не познавам. Ако вие познавате, кажете ми. (Реплики на народния представител Борислав Китов.)
Ако три години, дори и виден, уважаван от мен човек – професор от „Атака”, не е научил нищо в този парламент – как се създава закон, а е научил като неговата група само как може да се руши, значи няма нужда от такива хора в този парламент.
Ако е от незнание или липса на опит, бих допуснал, че това е приемливо донякъде, но доста силно се съмнявам, господин професоре, ще ми простите, ако греша, но бихте ли отговорили за колко сте си продали оттеглянето на подписа? (Оживление.)
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Господин Кътев, това е единственият специалист в парламента, как да няма нужда от него? Това е единственият специалист-археолог.
Заповядайте за реплика, госпожо Николова.
ЕЛЕОНОРА НИКОЛОВА (независим): Благодаря Ви, господин председател.
Господин Станилов, аз очаквах от Вас действително един професионален прочит, защото сте единственият специалист. Но виждам, че Вашето внимание е обсебено от друг въпрос, който фактически вълнува хората извън залата – това е въпросът за собствеността.
Аз само искам да ви кажа какъв златен текст е имало в закона, приет през 1996 г., който след това просто е изчезнал. Държавните имоти и вещи, обявени по установения ред за паметници на културата от световно или национално значение - това е била т. 3 от чл. 2, ал. 2 от Закона за държавната собственост – тези вещи са били прогласени за публична държавна собственост. За да трябва след това в грубо нарушение на правилника на Народното събрание, при положение че комисията е отхвърлила този текст, в залата да се гласува със 70 гласа „за”, 50 „въздържали се” и 1 глас „против”. Светла памет на господин Лучников! 
Аз искам да кажа, че като юрист също смятам, че между първо и второ четене този безспорно добър закон, който връща сърцето на България, който всъщност ще ни даде възможност да възстановим част от собственото си самочувствие, разбира се, ще претърпи корекции, защото държането и прогласяването на липсата на право на изтекла давност с обратен знак ще смутят много хора. Но мисля, че това не е голям проблем и той може да бъде коригиран с възможността за създаване на аукциони, с категоричното признаване на правото на наследниците да продължат да бъдат държатели, с възможността да има вътрешни борси и търгове, с много детайлно разписване на концесионните права, така че една несправедливост да не бъде поправена с втора несправедливост.
Но това, което искам да кажа, е, че законът има сърце, поради което трябва да бъде подкрепен.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Благодаря.
Доктор Михайлов има думата за трета реплика.
НИКОЛАЙ МИХАЙЛОВ (ДСБ): Благодаря, господин председател.
Уважаеми колеги, проф. Станилов! Аз нямам грам съмнение относно Вашата компетентност. Впрочем, тя пролича и в изложението Ви. Всичко, което казвате, би трябвало да бъде мислено от Комисията по култура, от експертите, които готвиха този закон. Лекомислено отношение към това, което Вие говорите, сантиментализация от типа на „Законът има сърце” не са уместни! Този закон трябва да бъде качествен!
Аз съм за това този законопроект между първо и второ четене да бъде проверен от гледна точка на Вашите възражения. Лично не мога да понасям начина на безотговорно говорене от една или друга гледна точка на спорещите страни - това ми се вижда обидно.
Аз съм за този закон, трудил съм се той да бъде написан, да бъде днес обсъждан, но не мога да го дисквалифицирам чрез участие в такъв тип лекомислено говорене.
Аз даже – нека да не прозвучи патетично – Ви благодаря за това, че Вие се отнесохте крайно професионално на Вашето ниво.
Ще добавя нещо обаче. Ще ми разрешите да имам едно свое наблюдение относно динамиката на Вашата оценка на този закон. Тя мина през няколко етапа. Първо, Вие имахте, все пак, проф. Станилов, едно съгласие със закона, с неговата философия, с консервативния подход на неговото изложение. Това без съмнение Ви тласна да го подпишете, Вие сте вносител, В един първи етап Вие подписахте закона като вносител. По време на заседанието на комисията се разколебахте, окуражен от гласове, които имат друг източник на съображения да атакуват този закон. Вие сте извънредно интелигентен човек, за да схванете мотивацията на тези хора, които не присъстват в тази зала, освен чрез своите брокери. Бъдете добър да проследите поведението си в тази му част.
Накрая ще кажа. За първи път аз чух, че фигурата на държателя е уместна в този Закон за културното наследство от Вас преди около година и половина и се замислих много. Благодарен съм Ви, че ми я подсказахте, защото в процеса на изготвяне на този закон отстоявах много решително фигурата на държателя. 
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Благодаря Ви, господин Михайлов.
Колеги, моля, вземете под внимание бележките на проф. Станилов. Аз съм стар музеен директор и мога да ви кажа това. (Шум и реплики в залата.) Отнася се за бележките между първо и второ четене.
Има думата за дуплика проф. Станилов.
СТАНИСЛАВ СТАНИЛОВ (КА): Господин Кътев каза, че изказването ми е неразбираемо. Това няма да коментирам.
Колкото до това за колко съм си продал подписа, го оставям на неговата съвест.
Госпожа Николова каза, че съзнанието ми било обсебено от въпроса за собствеността. Въпроса за собствеността изобщо не съм коментирал, има някакво недоразумение. Собствеността съм я отделил. Изказвал съм тези за собствеността, д-р Михайлов знае нашите дълги разговори. Имам една специална книжка, която отдавна е изчерпана, написана по този проблем, която се казва „Другата археология”. Там са коментирани точно този тип паметници. 
На колегите от ДПС мога да кажа, че там единствено са легитимирани паметниците на ислямската култура в България като паметници със статут на национално богатство и т.н. 
На д-р Михайлов не мога да отговоря нищо. Всеки човек си има право на развитие, на професионално наблюдение не само върху материята, но и върху колегите си. Аз наблюдавам материята, други наблюдават мен. 
Ще участвам изключително активно в промените между първо и второ четене и се надявам, че моят глас ще бъде чут. Благодаря ви за вниманието.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Благодаря.
Господин Дилов – последен изказващ се за този следобед.
Утре ще продължим.
ЛЮБЕН ДИЛОВ (ОДС): Благодаря Ви, господин председател.
Уважаеми колеги, призовавам наистина хората, които се интересуват от темата, поне да слушат внимателно преждеговорившите, защото непрекъснато ставаме свидетели на емоционални реплики, които нямат нищо общо с темата на дискусията. Очевидно, че ни напъва някакво чувство на тема културно-историческо наследство, което трябва да излеем някъде. И в духа на панславянската традиция смятаме, че това трябва да стане в ефир.
Законът е много далеч от съвършенството. Въпреки това Обединените демократични сили ще го подкрепят на първо четене. Ще го подкрепят, защото той е много необходим. Аз няма да се разпростирам по темата за неговата необходимост.
При него има един уникален феномен. Всеки казва, законът е прекрасен във всички други части, освен, и започва да цитира и го критикува там, където той разбира. Тоест, другите му части не се четат.
Затова ще се опитам в много бърз преглед да ви обърна внимание върху това, което следва да бъде дискутирано между двете четения и законопроектът да бъде много внимателно поправен. 
Не знам защо оставам с впечатление, когато говорим за собственост, че едва ли не цялата битка се пренася по оста законодателна инициатива и три до пет фигури в България: Васил Божков, Митьо Гестапото, братя Бобокови и още няколко колекционери. Въобще не е така. Мислете логично! Гореизредените имат достатъчно финансови и други възможности да приведат своите колекции в съобразност с този закон, можете да бъдете сигурни.
В същото време в България има регистрирани над 20 хил. нумизмати, които по смисъла на един член от този закон трябва в тримесечен срок да снимат – някои имат над 15 хил. монети – лице, реверс, да ги опишат и да ги регистрират някъде. Представете си какво очаква тези хора и как те ще посрещнат закона. 
Говорим за собствеността. Държател е изключително хубава фигура. Но, госпожо Капон, не мога да кажа какъв процент, но мнозинството български емигранти от Беломорска Тракия, от Македония, бягайки през годините, единственото ценно нещо, което са могли да пренесат и което е било конвертируемо, е било златото, не под формата на зъби или кюлчета, а под формата на монети, медальони. Някои от най-прочутите истории в българската жълта интрига около иманярството са свързани точно с такива предмети. Тези хора какъв документ да дадат за произхода?! Откъде да го извадят? Как се казва този документ? (Шум и реплики.)
Ако термините, които ние искаме да бъдат приложени към тоя закон, защото на много места искаме документ за произход, бъдат приложени към Бритиш музеум или към Пергамон музеум, ще настъпи всемирна катастрофа. Какво да ни извадят от Бритиш музеум – фактура от Наполеон Бонапарт, че е пренесъл половината Египет в Лондон?! 
Затова, когато правим промените между двете четения, много внимателно трябва да видим кого точно репресираме и какво точно охраняваме чрез този закон.
На първо място, ние охраняваме знанието. И в този аспект законът е много добър. 
На второ място, развързваме ръцете на общините и държавата да се грижат за недвижимото културно наследство. Софиянците и хората, които разбират от софийска политика и са я следели, знаят за къщата на Яблански и за 10-годишните спорове кой трябва да я съхранява, да я опази, опитите да се издири собственикът. Този закон казва следното: Бойко Борисов ремонтира, без да се интересува кой е собственикът, и след това го търсят и му предявяват иск за направените разходи. (Шум и реплики.) И къщата е опазена, а след това в съда ще доказваме чия е и кой трябва да плати. Но тя е запазена като историческо наследство. В този смисъл в закона има изключително много полезни неща.
Има несъвършенства, има откровени недомислици. Примерно текст, който задължава колекцията да бъде продавана само в нейната цялост. Тук всички търговци на картини, на монети просто припадат от смях, защото какво означава да си продадеш колекцията в нейната цялост, като смисълът на колекцията е да разменяш, да продаваш една картина, купиш три и така нататък. 
Има много важни пропуски, които според мен са свързани с единодействието на този закон и Наказателнопроцесуалния кодекс. Тук наистина трябва много да се работи. Аз мисля, че не само между двете четения трябва задължително намеса на Правната комисия, трябва и колегите от Комисията по вътрешна сигурност и обществен ред също да погледнат. Има какво да се прави, има какво да се промени в текстовете.
Мисля, че и термините „ползвател”, „държател” и „собственик” искат още прецизиране, да е ясно какво става, да се обясни на тези хора, чиято първа реакция ще бъде да побегнат и да скрият, че няма страшно, че напротив, да си държател означава още една гаранция за това, което притежаваш и което управляваш, повишаване на неговата стойност. Изключително любопитно е, уважаеми колеги, че гилдията на археолозите или поне някоя от тях са за много по-либерален режим на концесиониране на археологически обекти. Тоест, те явно, обезсърчени от липсата на грижи на държавата през последните 20 години смятат и вярват, че частникът ще помогне повече. 
С това прекъсвам. Имам още много бележки. Вярвам, че много ползотворният дебат по този закон тепърва предстои. Ние ще участваме максимално професионално в него като група ОДС и ще го подкрепим на първо четене. Благодаря ви.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ГЕОРГИ ПИРИНСКИ: Благодаря.
Има ли реплики към господин Дилов? 
Заповядайте, господин Ватев.
БОЙКО ВАТЕВ (БНС): Уважаеми господин председател, уважаеми колеги, утре ще се изкажа подробно по закона. Аз не го подкрепям, но репликата ми към господин Дилов е за начина, по който той успокоява хората с една фалшива надежда – надеждата на одиозната фигура на държателя – държател, съдържател, въздържател. Всеки един български колекционер ще предпочете да не е държател на нещо, което не е негово, което е на държавата, но той трябва да се грижи за него, да му се радва и накрая децата му да не могат да го наследят. Той ще предпочете да бъде таен собственик, а не явен държател на нищо. Така че защо заблуждавате хората, че да бъдеш държател на нещо, което не е твое, а за което си дал много пари, средства, време, но не можеш да го докажеш, защото баба ти го е донесла от Македония, да речем, а ти ще бъдеш горд с това нещо. Горд, защото ще ти го вземат, ще ти го национализират. Вие сами разбирате, че не е така. Няма защо да успокоявате хората и хората от ДПС, че ще бъдат държатели на техните жълтици. И вашите ще ги вземат, ще ви ги национализират. (Оживление.)
ПРЕДСЕДАТЕЛ ГЕОРГИ ПИРИНСКИ: Преди да дам думата за дуплика на господин Дилов ви моля да заемете местата си, да дадете възможност на репликирания да направи своята дуплика. Бих ви призовал и да го изслушате.
ЛЮБЕН ДИЛОВ (ОДС): Разбирам бележките на господин Ватев за разликата между държател и собственик. Ето, и правителството, което влиза в момента, е държател на властта, а не е неин собственик. Даже след малко ще проверим дали ще продължи да бъде. Обаче безспорен факт е, че законът е свръхамбициозен. Аз го казах в началото на своето изказване. 
ПРЕДСЕДАТЕЛ ГЕОРГИ ПИРИНСКИ: Колеги, моля ви да привлечете вниманието на господин Ватев към дупликата, отправена към него.
ЛЮБЕН ДИЛОВ: Благодаря Ви, господин председател. Всъщност темата е прекалено бавна, за да продължим в момента да я разискваме. Аз се надявам, че времето, което имаме по закон между първо и второ четене ще стигне и че най-интересните дебати наистина предстоят. Иначе благодаря за репликата.

ПЪРВО ЧЕТЕНЕ НА ЗАКОНОПРОЕКТА ЗА КУЛТУРНОТО НАСЛЕДСТВО – продължение.

ПРЕДСЕДАТЕЛ ГЕОРГИ ПИРИНСКИ:
Има записали се за изказвания.
Уважаеми колеги, ще ви обявя справката за времето, с което разполагат парламентарните групи. Коалиция за България 30 мин., НДСВ 17 мин., ДПС 26 мин., БНД 21 мин., ОДС 15 мин., ДСБ 19 мин., БНС 16,3 мин., „Атака” 11 мин. и независимите 1 минута.
В списъка на заявилите желание за изказвания са следните народни представители: Весела Драганова, Елеонора Николова, Бойко Ватев, г-н Михайлов, Борислав Китов, Борислав Българинов, Лъчезар Иванов, Илко Димитров, Силвия Алексиева, Яни Янев. Това са засега заявилите желание.
Давам думата на народния представител Весела Драганова.
ВЕСЕЛА ДРАГАНОВА (НДСВ): Уважаеми господин председател, уважаеми колеги! В началото декларирам, че нямам личен интерес. България е древна държава с много културно-исторически паметници. По данни на ЮНЕСКО страната ни е на трето място по богатство на археологическото културно наследство в Европа след страни като Италия и Гърция. Културното наследство е ресурс за духовно оцеляване, но също и ресурс за устойчиво развитие. Ние, следовниците на древните ни предци, сме отговорни да запазим историята си, като съхраним културно-историческото си наследство. Факт е, че в цивилизованите страни отношението към този въпрос е мерило за политическа мъдрост и загриженост.
Ефективното използване и съхраняване на културното наследство е акцент и в европейското законодателство. Европейските институции все по-често предлагат политики и инициативи, които използват културното наследство като мощно средство за комуникация и формиране на чувство за европейска принадлежност. 
Днес тук обаче говорим за интереса на българската нация. Предложеният Закон за културното наследство цели да замени действащата нормативна уредба в България, несъответстваща на добрите практики и модели в международен план, както и да обогати националната законодателна традиция в областта. Той транспонира в българската правна среда европейските директиви за ефективно издирване, установяване, съхраняване, консервация, реставрация и социализация на материалните и нематериалните, движимите и недвижимите културни ценности.
Важно е да се отбележи тук, че се извършва хармонизация с европейското право и по въпросите, свързани с износа и временния износ на движими културни ценности. С тези норми не само се запазва националното богатство в пределите на страната, но се гарантират европейски стандарт и ефективни действия за връщане на незаконно иззетите ценности.
Законопроектът има и друго достойнство: той е бариера срещу иманярството, ограничава възможностите за черния пазар на културни ценности, създава правила за собствеността, движенията, ползването и търговията с тях, прегражда пътя на организираната престъпност, която от години търгува безпрепятствено с антики и национално богатство. 
Важни са основните принципи, на които стъпва законът, а именно: равнопоставеност на различните видове културно наследство при осъществяването на неговата защита като особено правна закрила; децентрализация на управлението и финансирането на дейностите по опазване на културното наследство; публичност и прозрачност при управление на дейностите по опазване на културното наследство. 
Прецизно в закона са разработени: национална система по опазване на културното наследство, както и органите на управление, регламентация на дейностите по опазване на материалното и нематериално движимо и недвижимо културно наследство, въвеждането на критерии за класификация и категоризация.
Особено място се отделя за опазването на движимото културно наследство чрез издирване, идентификация и регистрация като изключително важно е създаването на единен информационен масив. Регламентира се и търговската дейност с движими културни ценности. Разработени са темите за консервация и реставрация като системен процес от директни действия по преодоляване разрушаването и стабилизиране състоянието на движими и недвижими културни ценности. Изчистени са отношенията по въпросите на възпроизвеждането и разпространението на културни ценности. Дава се възможност за представяне и документиране на културното наследство при условия и по начин, който не поставя под заплаха физическата им цялост.
Специално внимание заслужава контролът в законодателната рамка, който, според мен, така предложен ще е системен, координиращ и ефективен чрез създаването на инспекторат към Министерството на културата. Тук съвсем актуално звучат и текстовете, свързани с преодоляването на конфликта на интереси. 
Вярвам, че между първо и второ четене текстовете ще бъдат още по-прецизирани.
Накрая бих искала да подчертая, че нация, неуважаваща историята си, не уважава и себе си, а с този закон ние ще уважим и предците си, ще изпълним дълга си като съвременници, за да можем да предадем уважението си към историята и на бъдещите поколения. Благодаря за вниманието.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ГЕОРГИ ПИРИНСКИ: Има ли реплики към госпожа Драганова? Няма.
Давам думата на госпожа Елеонора Николова за изказване.
ЕЛЕОНОРА НИКОЛОВА (независим): Благодаря Ви, господин председател.
Вчера във вид на реплика взех отношение по начина, по който се е развивал тежкия спор със собствеността и обстоятелството, че през 1998 г. е приет Законът за държавната собственост. Практически е извършена една несправедливост по отношение на нашето национално богатство, по отношение на ценностите, които представляват национална и световна стойност. Много е трудно след десет години една несправедливост да бъде поправена. Заради това е много важно да убедим всички хора, които междувременно са се възползвали от тези законови възможности, че сега не се върши поредната несправедливост, а че се охранява националната ни памет и националните ценности, които са най-голямото ни достояние, и от които не можем да се откажем. 
Искам да коментирам като юрист, че намерената правна форма на държател не е абсурдна и не е непозната на българския правен мир. 
Българите през всичките години обичат страшно много сделките по прехвърляне на имот на своите деца срещу задължение за гледане и издръжка. Давам точно този пример, за да могат хората, които са неюристи, да разберат, че българинът има тази традиция – да запазва за себе си държането, без това по някакъв начин да нарушава неговото усещане за справедливост и за собственост. 
Може би най-масовата сделка в България е именно тази – да прехвърляш на детето си имота, за да знаеш, че след това си си уредил за в бъдеще отношенията, че няма да се плащат данъци и такси за наследство и т.н., и че си изпълнил своя дълг като родител. Никаква пречка не съществува за хората, които са се лишили доброволно от собственост, да продължат да ползват тази собственост, без по някакъв начин тяхното чувство за притежание да бъде накърнено, защото правото на собственост има три измерения: право на държане, право на ползване и право на разпореждане. При положение, че съвършено съзнателно знаеш, че това благо, тази ценност, която си вложил и инвестирал, отива в полза на държавата, това е същото, което прави един родител – да прехвърли имота на детето си и да стане простия държател, защото чувството за справедливост в този случай не е накърнено.
Мисля, че ако между първо и второ четене юристите се убедят и създадат много добри текстове, които да дадат възможност във вътрешни борси правото на държане да бъде разигравано, ако се уреди много ясно въпросът с наследяването на правото на държане, а не само уведомяването и неизвестността дали след това наследникът ще продължи да държи за себе си тази колекция, с ясното разписване на възможността за концесиониране, би могло да се получи един добър закон, който да възстанови чувството за справедливост, чувството за национално достойнство, и, разбира се, да не възстанови миналото, защото без добро минало, няма как да имаме успешно настояще и още по-добро бъдеще. Благодаря ви.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ГЕОРГИ ПИРИНСКИ: Няма реплики.
Думата има господин Бойко Ватев.
БОЙКО ВАТЕВ (БНС): Уважаеми господин председател, уважаеми колеги! Съжалявам, че толкова малко хора ще слушат толкова важна материя, но все пак, по-добре малко, отколкото още по-малко.
Честит рожден ден на господин Илчев!
Трябва да ви кажа, че това е най-гузният закон, който влиза в нашия парламент, най-тъмно правен, който не е гледан от нито една друга комисия, закон, в който има глоби, на практика има и конфискации, дори не е гледан от Комисията по правни въпроси, от никоя друга комисия, да са го чели не повече от десет човека тук, е срамота!
Аз декларирам, че имам интерес, защото съм български народен представител и имам интерес българското национално богатство да остане в България. Имам интерес, защото 15 години съм собственик и директор на художествена галерия и работя с тази материя, с културни ценности. Всъщност не, по този закон картините на Златьо Бояджиев, на Цанко Лавренов, на Бараков, на Гюдженов – картини, някои от които струват по 100 хил. евро, дори не са културна ценност. Те просто са предмети, които един човек може да натовари в колата и да ги изнесе в чужбина безпрепятствено, без дори да плати 1 лв.
Първо, по философията на закона.
Под предлог за борба с иманярството, всъщност наказанията не са никак големи за иманярите, законът прави така, че на практика всички антични предмети и почти всички монети да бъдат национално богатство. Липсата на начин за доказване произхода на това национално богатство, на практика го национализира. 
Какво ще се получи на практика? Никой разумен човек и никой нумизмат – шест поколения нумизмати има в България вече – няма да обяви своята колекция, за да бъде неин държател, да й се наслаждава, а след смъртта му децата да кандидатстват, за да бъдат държатели на нещо, което е затворена система.
Какъв ще бъде резултатът? Удар по колекционерите, но не по иманярите, подчертавам, защото 3000 лв. глоба и вземането на металотърсача и сега се прави и те продължават да работят. Но ударът по колекционерите, които са интелигентни хора, с научни познания и на практика лишаването на България от пазар на такива предмети и монети, ще насочи износа на тези предмети в чужбина. И законът директно лобира за западните, американските и японските нумизматични къщи и аукциони. Заставам зад всяка моя дума, която казвам тук, защото познавам материята. Това е лош закон.
В него например всички монети, които са до 1500 г., са обявени за национално богатство. Монета, която струва 5, 10, 20 лв. е национално богатство. Но пак подчертавам, картина, която струва 100 хил. евро и носи национална памет, дори не е културна ценност.
От ЮНЕСКО има ясни квалификации за начина, по който се обявява националното богатство. Първо, тя трябва да бъде уникална. Какво става в нашия закон? Национално богатство е всеки предмет, който може да бъде уникален, но може да бъде и много рядък, но може да бъде и характерен за епохата. Характерно за епохата е всичко, включително едно парченце керамика. Комисията в музея щяла да определя кое е национално богатство. И по тази логика тя може да определи всеки един предмет като такъв. Както каза един журналист: „Много искам да бъда член на такава комисия”. Така се създава възможност за невероятна корупция.
Има много недомислици, но според мен те не са такива, а са направени нарочно, за да се унищожи въобще възможността да има пазар в България. Например, продаването на колекции в тяхната цялост. Който през живота си е събирал поне една пощенска марка, трябва да знае и сигурно знае, че колекцията е жив организъм, който пулсира. От нея се продават, заменят неща, тя може да расте или намалява, но никой не продава и не заменя цели колекции. Това е просто в разрез с философията на колекционирането.
За национално богатство до доказване на противното са обявени всякакви археологически следи. „Следа” значи едно парченце глина в една нива. Там, където няма археологически обект, тази нива или това лозе се оре на 80 см дълбочина и в момента всеки един селски стопанин, ако се приеме законът в този му вид, става престъпник, който унищожава национално богатство.
Какъв е изходът? Двеста хиляди души събират по два чувала керемиди, занасят ги в съответния археологически музей, тръсват ги пред вратата на директора и казват: „Описвай, снимай и доказвай, че това не е национално богатство, не е културна ценност, а някаква следа”. Но тази следа няма да е следа.
И чак тогава тези хора могат да започнат спокойно да си орат нивите. Ами, това е по-голям саботаж на нашето земеделие, отколкото спрените пари по европейските фондове! (Шум, оживление.) Ами, да спрем да си орем пет години нивите, докато се докаже, че тези предмети не са национално богатство. (Реплики от КБ.)
Много лоши неща има в този закон.
Но искам да кажа на авторите на този закон, аз работих по него, но от седем месеца не съм викан и не съм търсен, защото хората разбраха, че имам либерални виждания.
Искам да ви кажа, че първият нумизмат в България е Георги Сава Раковски, който в 1860 г. пише статия, издадена в Белград, за десет стари български пенези, за царете Асен Първи, Асен Втори. И там казва: „Българи, събирайте ценности, монети и старини, за да запазите паметта на България”. Ние послушахме Раковски, а сега сигурно Раковски вече ще е лош човек.
Колкото до доказването на произхода, трябва да кажа, че в България има определени етноси, които си предават ценности, монети и предмети от стотици, дори хиляди години. Това са каракачаните, които дават злато, когато се женят. Те имат толкова ценни монети, но според този закон ще ги изгубят, защото не могат да ги докажат.
Такива са евреите, дошли от Испания, които носят потомствени монетни накити.
Да не говорим за ромите, които в злато си предават прикята, когато се женят.
Да не говорим за турците. Съжалявам, че няма тук хора на ДПС, но монетите от 1500 г. до 1800 г., които изрично не са посочени като национално богатство, те също могат да бъдат национално богатство, защото там има изключително редки монети от Султан Селим ІІІ и от други. Те си мислят, че са се измъкнали и, видите ли, тези неща от османския период просто няма да бъдат подгонени от закона. Да не говорим за монетите между 1400 г. и 1500 г., които автоматично влизат като национално богатство. 
Разбрахме, че Раковски не е добър човек. Българските нумизмати, които са над 60 000 души, не са добри хора. Само че в тези нумизмати в момента има монети за над 800 млн. евро. 
Всяка една колекция, която е между 300 и 1000 монети, струва средно по 30, 40, 50 евро, само отделни монети са по-скъпи. Толкова правят. И общо богатството, което се намира в българите е над 2 милиарда по най-занижени сметки. Тези 2 милиарда по логиката на този закон ще бъдат изпратени в западните нумизматични къщи, защото тук няма да бъдат показвани, няма да бъдат продавани, няма да има пазар. 
Не може да се говори за аукцион в този закон за всяка една монета и всяка една монета да се продава на аукцион, 99% от монетите струват до 50 лв. А, за да се продаде на аукцион една монета, трябва да я снимаш, да платиш такса, да се издаде албум и така нататък. И това ще струва 100 лв. Е, ти ще предложиш монети за 50 лв., като ще платиш такса за 100 лв.? Това е правено, за да няма аукцион, а не защото има непознаване на материята. 
Според мен законът е саботаж към българското национално наследство. Затова предлагам на уважаемите колеги и на уважаемата госпожица Чилова този закон да се върне в комисията, там да се преработи и тогава да се върне на първо четене тук, защото слабостите, грешките в него са толкова много, че аз се съмнявам, че той би могъл да бъде поправен. И с всички, с които говоря, така излиза: абе, вижте какво, дайте той да мине на първо четене, там ще го поправим, защото политическата обстановка, нека хората да разберат, че ние се борим за нашите национални богатства. Не се борим за нашите национални богатства с този закон. Напротив! 
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: За първа реплика – госпожа Чилова.
НИНА ЧИЛОВА (НДСВ): Уважаеми господин председател, уважаеми колеги, уважаеми господин Ватев! Аз искам да декларирам също, че нямам нито финансов интерес, нито интерес да работя за западни аукционни къщи. Аз работя, господин Ватев, за България и смятам, че с този законопроект ние защитаваме национални интереси. 
Искам да започна най-напред от основния въпрос, който Вие споменахте и който като че ли в медийното пространство създава най-големите спекулации по отношение на закона и съпротивата за неговото приемане. 
Господин Ватев, по отношение на нумизматите и на колекциите ключовият въпрос, който стои, е въпросът със собствеността. Аз искам много ясно да декларирам и да кажа, че българското законодателство от Освобождението и на конституционно ниво, и на законодателно ниво по отношение на археологическо наследство винаги императивно е препятствало възможността друг, освен държавата, да притежава археология. И това трябва да стане много ясно в пленарната зала. Ние сме правова държава. 
През 1998 г. става един безпрецедентен и безотговорен пробив на тази защита. И става възможно, освен държавата тези вещи, националното богатство, археологията да бъдат придобивани и от частни лица. Така че по отношение на тези сантиментални чувства аз мисля, че ние сме народни представители, знаем по Конституция, че България е правова държава и трябва да спазваме реда и законите.
Що се касае за философията на закона, искам, колеги, да ви кажа, че България единствената държава в Европа, която няма съвременен Закон за културното наследство. Нашият законопроект е реципрочен на законопроекта като философия на гръцкия закон. България трябва да бъде сравнявана с Гърция и Италия, а не да бъде сравнявана с Щатите или да бъде сравнявана с Холандия. Така че ние предвиждаме рестриктивен режим по отношение на археологията и либерален по отношение на търговията. Но пак казвам, при ясни правила и условия с идентифицирани и регистрирани културни ценности.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Господин Янев, заповядайте.
ЯНИ ЯНЕВ (НДСВ): Един въпрос само към колегата Ватев. Моля да получа обяснение защо тези родолюбиви българи, които събират и съхраняват това наше национално богатство в личните си колекции, след приемането на този закон ще го изнесат навън? Това не мога да разбера, след като те го правят за съхраняването на нашата национална памет. 
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Госпожо Дончева, имате думата.
ТАТЯНА ДОНЧЕВА (КБ): Уважаеми господин Ватев, чухме заплаха за западните нумизматични къщи. Не ги използвайте като Дядо Торбалан тези западни нумизматични къщи, не ни плашете с тях. Аз, като един човек, който няма колекция, но иска българското историческо и културно наследство, българската памет да остане тук за следващите поколения, недоумявам що за гледна точка е. Виждам, че в пресата и в залата от няколко души, които не могат да говорят без да четат, кой знае защо, въпреки титлите си, върви разделителна линия, че колекционерите не са българи, а българите не са колекционери. Вероятно българите не са колекционери в голямата си част. Но защо искате да твърдите, че колекционерите не са българи? 
Това е закон, който е подготвян толкова дълго и толкова колективно, както никой друг. От 20 години не е подготвен по-колективно един закон. Не е възможно при взаимно изключващи се гледни точки, каквито са вашите, законът да отразява микс философия – и вашата, и на ония, които са за рестриктивен режим. Това е друг въпрос, но Вие сам казахте, че допреди седем месеца сте работили по закона. 
Може ли закон, който е работен колективно повече от година, да имате претенции че са го чели не повече от десет души, че не е минал в други комисии? Извинявайте много, за мен гледната точка на хора, които твърдят, че след като част от разграбеното в последните 20 години е българското историческо и културно наследство, и то разграбено вандалски и безогледно, можете днес да претендирате за давност, за собственост и за това, че ще ни заплашвате със западните аукционни къщи. Вие или сте българи или не сте. Кажете какви сте и да започнем оттам, за да дискутираме закона.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Господин Ватев – дуплика.
БОЙКО ВАТЕВ (БНС): Прадядо ми е опълченец на Шипка – Шеста дружина, Първа рота, Дончева!
Не обичам хората, които са експерти по всичко и знаят всичко, защото тогава се оказва, че не знаят нищо. Времето на енциклопедистите мина ХVІІІ век във Франция. И това да бъдеш специалист по всичко и да се изказваш по всички въпроси еднакво компетентно или еднакво некомпетентно, е горделивост. И според Корана, и според Библията, горделивостта е най-големият грях. Не правете повече грехове, Дончева, имате си достатъчно.
Що се отнася до рестриктивните закони – рестриктивният закон в Гърция е приет преди петнадесетина години под натиска точно на западното лоби и затова в Гърция нищо не остана.
НИНА ЧИЛОВА (НДСВ, от място): В 2002 г.
БОЙКО ВАТЕВ: Аукционите и нумизматичните къщи са пълни с гръцки монети и с гръцки предмети. Затова, именно заради този закон. И гърците вече сами не си го харесват. Точно защото колекционерите са българи, точно затова спасяват. И понеже вече има толкова много колекционери и богати хора в България, всичко остава тук. И западните къщи се задъхват и искат да прокарат този закон, за да отидат тези 2 милиарда там. Защо ще отидат? Защото, когато ти си престъпник и не можеш да докажеш, че от баба си имаш тази монета, защото тя преди да умре не ти е направила наследство и не ти е подписала, тогава ти, дори може би не ти, а децата ти, ще ги изнесат. Какво да чакат? Да дойдат баретите и да им ги вземат някоя нощ? Законът е лош.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Има думата за изказване д р Михайлов.

НИКОЛАЙ МИХАЙЛОВ (ДСБ): Благодаря, господин председател.
Този законопроект е терен на раздор по причини, които са очевидни. За какво е този законопроект, какво решава трябва да е ясно, преди да бъдат мобилизирани страстите. Законопроектът дефинира собствеността върху националното културно наследство – това прави на първо място. Законопроектът казва, че националното археологично наследство е публична държавна собственост съгласно конституционната традиция и законодателната история по тази тема.
Второ, законът регулира движението на културните ценности, начина на техния обмен, търговията в аукцион, тържищната търговия.
Трето, този закон кодифицира възможността за концесиониране на движими културни паметници, така нареченото публично-частно партньорство.
Накрая, този закон въвежда за пръв път в тази законодателна територия възможност за стриктен контрол чрез инспекторат на централно и регионално равнище. 
Този закон, съдейки по това, което чуваме, по реакциите в парламентарната зала и извън нея, има подкрепата на всички политически сили, без изключение или по-точно с едно изключение – това на войводите на ВМРО. Господин Ватев е много амбициран и е говорител да защити възгледа си върху този закон като несъответен. Той казва „законът е лош”. Забрави обаче да декларира частен интерес – това ми се струва леко некоректно. 
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Напротив, той го декларира, господин Михайлов.
ЯНИ ЯНЕВ (НДСВ, от място): Заяви го.
НИКОЛАЙ МИХАЙЛОВ: Ако е казал това, моля за извинение.
Този закон има много мощна съпротива както в парламентарната зала, макар и ограничена, така и извън нея, и особено извън нея. Тази съпротива е преди всичко съпротива на колекционерите, на десетина души, които са съсредоточили като своя собственост, като фактическа власт върху предмети с културна стойност с национално и световно значение - притежават колекции, които през годините са събирани внимателно по начин, който не може да бъде изричан публично. Всички знаят обаче каква е траекторията, всички знаят какъв е механизмът, как това се е случило. Това е мародерство.
Разбира се, че това е един мобилизиран чрез плащане иманярски изкупчийски пролетариат, който мародерства в продължение на десетилетия културните пластове на българската земя, за да може да разруши в процеса националната памет – нещо, което е постигнал. Постигнала е, разбира се, тази мафия на иманяри, посредници и колекционери крупни притежания, които днес са на риск в тази зала на първо четене на закона, който ги застрашава. Ще трябва да си дадем сметка за това. 
Този закон няма друга остра проблематика, нерешим въпрос, каквото и да се говори. Опитът за бланкетно отхвърляне на закона, дисквалификацията му изобщо не съдържа друг мотив, освен този. Няма нерешим въпрос между първо и второ четене. 
Отворен за дискусия остава и въпросът за собствеността на нумизматите. Това – от моя гледна точка. 
Всичко може да бъде дебатирано. Не може да бъде произнасяно, без да бъде разгадан мотивът за това произнасяне, че този закон не струва и е по-добре да няма закон, което е равно и на идеята законът да бъде радикално либерален и да приведем по законодателен път статуквото под законово съответствие. Това не е никаква законодателна възможност за нас.
Уреждането на тази проблематика, на тази сфера на обществените отношения предполага възстановяването на интересите на държавата в сферата на културното наследство. Толкова. Дотук хаос, престъпност, проточена от класическите времена на Държавна сигурност, от епохата на късния живковизъм.
Държавна сигурност натрупа тези колекции, защото тя вдъхнови процеса, защото тя защитаваше иманярите, тя защитаваше посредниците. Единствената грижа беше това, което е изровено от земята, да не попада в случайни хора, защото те бяха елит.
Все пак нека да припомним нещо. Господин Димитър Иванов беше в Държавна сигурност в онези славни времена по линия на своята длъжностна позиция, отговорен за това да няма иманярство, да няма посредничество и да няма колекционерство в тази форма, която сега е коментирана. 
Крайният резултат на това е собствената му колекция и колекцията на сродни лица, които в годините на прехода при крайната разсеяност на всички правителства, без изключение, можаха да ги обогатят при практически отказ да се наблюдава този криминален процес – нека да се разберем, и, разбира се, при кулминацията на тази знаменита поправка през 1998 г., която директно връчва на тези хора собствеността върху криминално придобитите колекции. Това е така, защото към днешна дата всички тези колекционери от крупен мащаб са собственици по закон на това, което имат. 
Този закон рискува, думата е точна, следното: рискува да направи опит срещу конституционно гарантираната норма за неприкосновеност на частната собственост, да върне това, което през 1998 г. им е подарено, в патримониума на държавата. Това е истината по този въпрос. Това е и предизвикателството пред народното представителство.
Плашат ни, че, ако направим опит да върнем тази незаконно придобита собственост в патримониума на държавата, колекциите ще бъдат изнесени. Тази заплаха носи със себе си криминален привкус – това говори Татяна Дончева, аз съм съгласен с нея.
Какъв е този шантаж, моля ви се?! Да не би да владеете контрабандните канали за износ, че да сте сигурни, че това може да стане безпрепятствено? Никак не изключвам тази възможност.
Аз не подлагам на съмнение обстоятелството, че този процес на износ и без друго тече с активността на тези, които сега ни плашат, че ще предприемат тепърва процес. Моля ви се, ние не сме деца в тази зала. 
Следователно трябва да бъде мобилизирана воля, първо, за осъзнаване, че сме под шантаж от хора, които не могат по патриотични подбуди в никакъв случай да се лишат от икономическата стойност на вещи, които са придобили по незаконен път. 
Те са патриоти, първо, като дейци на Държавна сигурност – знаем това, такава е тяхната автодефиниция. Те са патриоти и доколкото поръчаното от тях иманярство, този изкопчийски пролетариат е изкопал вещите, за да могат да ги скрият в сейфове. Казват, че това е процедура с патриотична мотивация. Казват, че иначе тези вещи не биха се съхранили на територията на страната.

Ние сме просто в троскот от лъжи, в мрежа от манипулации, в нещо неквалификацируемо като публичен шантаж. Ще трябва да си дадем сметка, че достойнството на този парламент е да защити държавата с усилията на всички парламентарни групи без цвят и пристрастие.
Темата на този законопроект на първо четене е да се защити националното богатство не по линията на принадлежност към политическа сила, защото това е ненадежден критерий, учи ни събитието от 1998 г., за което говорих. Във всички парламентарни групи има достойни хора, които разбират смисъла на предизвикателството днес, останалото е експертна тема.
Когато говоря за съпротива, казвам ви следното: има съпротива и от страна на експерти, които се чувстват дисквалифицирани в процеса. Те казват, че не са участвали, защото не са канени. Част от тях наистина не бяха поканени. Това са абонираните за сутрешните студия популярни, амбулантни тълкуватели на всичко под слънцето, включително и на тази проблематика. Тези хора са съучастници в процеса. Не бяха нужни на нито един депутат от комисията, че да ги покани като техен експертен представител в процеса на писане на закона. Не могат да се сърдят никому. Сега възраженията за това, че някои от действително експертите не са участвали е отстраним дефект между първо и второ четене.
Какви са решенията на този ключов въпрос за собствеността върху колекциите? Нека кажа: има три възможности. Веднага ще си дадем сметка, че две от тях са немислими.
Първата възможност е амнистия. За нея заговори пръв президентът и попътно се отказа по силата на здравия разум. Амнистията е невъзможна към днешна дата в тази политическа криза, бих казал, на съвестите в политическия процес. 
Ние имаме европейска анкета върху това, което правим, и върху мотивите да го извършваме днес. Борбата с организираната престъпност е тема на деня. Амнистията на организирано престъпен процес, на иманярство, посредничество и колекционерство е невъзможна задача и абсурдно решение за този парламент, аз съм убеден в това, иначе ще попаднем в следващия доклад на Европейската комисия като цитирани, че правим това.
Този знаменит немски експерт от Съвета на Европа, който коментира един драфт на закона, по нищо не приличащ на това, което представяме днес в залата, има една констатация, която остава незабелязана или по-точно системно скривана от апологетите на българското едро колекционерство. Той казва: „В никакъв случай не амнистирайте, защото това означава държавата да се откаже от своите правомощия, това означава нейната абдикация да защити националното богатство”.
Втората възможност е конфискацията, която по очевидни причини е могла да се случи в едни по-добри времена, днес е невъзможна.
Третата възможност е фигурата на държателя, която предлагаме. Тя е шанс за едрите колекционери по патриотични подбуди да се грижат за това, което са придобили, без коментар за произхода му, ако декларират собствеността и станат, повтарям, държатели. Ето шанс да бъдат патриоти. Тази дума постоянно и неизменно фигурира в тяхната публична самозащита, сега им даваме шанс. Те ще могат и ще бъдат длъжни да социализират това, което имат, като го представят на публиката.
Накрая казвам, че този закон е закон, който трябва да бъде приет, защото неговото приемане е знак за реабилитация на правилата в българската политика, а правилата са ключов въпрос. Ангажиментът на българските депутати е да поставят началото на този процес. Ние нямаме друг шанс като правова държава, реален член на Европейския съюз. Това ще трябва да бъде осъзнато и без двусмислици коментирано. Мисля, че ние имаме шанс да защитим нашето национално наследство през гласуването на този закон.
Ще направя един апел към политическата сила, към парламентарната група, към която принадлежа. Тъй като моите колеги се канят да управляват с политическата сила ГЕРБ, а тази политическа сила ГЕРБ се кани да ревизира закона и да легализира тези големи колекции – нещо, което ние декларативно никога не сме приемали, нека бъдат добри лидерите на моята политическа сила да поставят едно коалиционно условие на ГЕРБ - те да поемат отговорността това да не се случва в следващия парламент на България. Аз настоявам и помня това. Ще следя доколко тази възможност е реализирана и доколко и тази възможност е смълчана. Благодаря ви за вниманието.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Доктор Михайлов, Вие използвахте 16 минути и 45 секунди. За единствения друг от вашата група, който се е записал - господин Костов, остават две минути и половина.
ИВАН НИКОЛАЕВ ИВАНОВ (ДСБ, от място): Двадесет и три минути без удължението, остават две минути.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Двадесет и една минути е с удължението. Три-четири минути му остават, не повече.
Има ли реплики?
Господин Ватев, заповядайте.
БОЙКО ВАТЕВ (БНС): Понеже стана дума за патримониума на държавата, ще изложа три факта:
Търновският музей – ограбен. Записани монетите по следния начин: „един римски динар сниман и тридесет като него”. Това е грижата на държавата;
втори случай – магистрала “Тракия”, унищожено праисторическо селище;
трети случай – виждам колко уважава закона господин министърът на културата, защото го няма. Когато преди две години му обясних, че на връх Свобода се унищожава тракийско светилище от едно теке и той трябваше да прати спасителна експедиция, три години не я прати, текето е бетонирано и тракийското светилище е унищожено.
Ето това е, господин Михайлов, патримониумът на държавата. В България колекции има не от 20 години, а от 200 години и Раковски не е сътрудничел на Държавна сигурност, за да има първата колекция в България.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Господин Каракачанов, заповядайте.
КРАСИМИР КАРАКАЧАНОВ (БНС): Уважаеми господин Михайлов, аз мислех да не се изказвам по този закон, но Вие отъждествихте колекционерите с иманярите, което въобще не е вярно. Просто не е така. 
И може би направихте едно внушение, което също не е вярно – че едва ли не ВМРО единствено в този парламент защитава иманярите. Това не е така. Не знам някоя друга партия да е реагирала толкова много в това Народно събрание – господин Ватев изброи само три случая – при случаи, при които културно-историческото наследство на България се разграбва или унищожава. Тук реалният въпрос е друг. Вместо да си говорим за Държавна сигурност, която била създала колекциите, което също не е така, това, че един представител на Държавна сигурност прибра вероятно, както се пише по медиите, една голяма колекция, съхранявана в архивите, е друг въпрос. Но има десетки, може би стотици, може би и хиляди държатели, както Вие ги наричате, на подобни антики, които не са свързани по никакъв начин не с Държавна сигурност, не с новите служби, а с никого. Просто са си колекционери. И може би са патриоти.
Въпросът е друг, господин Михайлов, и тук е разковничето в закона. Аз разбирам Вашето безпокойство от това, че едни хора незаконно са организирали иманярството в България. Това е точно така. Едни хора с пари са организирали и подкокоросват до ден-днешен иманярите да ходят да ровят, за да могат без пари да им изкупуват колекциите. Въпросът обаче е в друго. Според мен, ако се приеме това, което Вие предлагате, на практика това означава одържавяване, конфискация на тези събрани вече колекции. Ходът, който ще направят тези хора, и тези, които по почтен начин – по наследство или по исторически интерес, или от патриотизъм са събирали подобни колекции, и тези, които по нечисти подбуди са събирали тези колекции, ще направят едно нещо – просто няма да ги обявяват. А най-вероятно една голяма част от тях ще ги изнесат навън и ще ги продадат. От което бихме загубили като общество и би загубила българската наука, защото няма да разполага с необходимите материали, на базата на които да се пише историята. Тук е големият въпрос. И с препирни и остри реплики няма да решим този въпрос. Мисля, че трябва да се помисли точно по казуса за собствеността на тези колекции.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Доктор Михайлов, заповядайте за дуплика.
НИКОЛАЙ МИХАЙЛОВ (ДСБ): Благодаря, господин председател.
Господин Ватев, Вие цитирате случаи на абдикирала държава в сферата на културното наследство. Знаем, че тя не опазва това наследство. Толкова! Какво да Ви отговоря аз? Абсолютно солидарен съм. Искате да кажете обаче, че съществува контраст между безстопанствеността на държавата и естествената частническа грижа на тези, които имат. Тази логика, ако бъде линейно проследена, ще ни отведе много далеч. Ние ще връчим, така да се каже, накрая по абсурд държавата на тези частници. Не може. Ще се съгласите, че има все пак национални богатства, които остават при държавата, в нейния патримониум. Това е думата. Това ще трябва да се преживее.
Господин Каракачанов, ВМРО не е единственият защитник, но е консолидиран защитник на колекционерството заедно с коалиционните партньори. Защо го прави? Вероятно защото имат ярко пристрастен по темата член. Възможно е по патриотични причини, възможно е това да е и по други причини, знам ли аз, не съм гадател.
Това, което казвате за идентификацията на колекционерите с иманярите, не съм склонен да го правя, защото не съм така наивен. Има колекционери, които имат хлабава връзка с иманярите по линията на онаследена собственост. Вие говорихте за това. Тези хора са проблем на закона, вярно е, техните собствености трябва да бъдат мислени вероятно допълнително. Това, което обаче е очевидно, е, че големите колекционери са поръчали своите иманяри в един проточен процес на културно мародерство. Аз повече по този въпрос няма да говоря, защото е обидно за аудиторията на Народното събрание. Това е очевидност от първи ред, всички знаят, че това е така.
И трето, дали Държавна сигурност – пита господин Каракачанов с горчивина в гласа – носи върху себе си славата на този процес, дали именно бившата Държавна сигурност не е преуспяла в колекционирането по коментирания през иманярството път? Мисля, че това също е очевидност. 
КРАСИМИР КАРАКАЧАНОВ (БНС, от място): Питах друго, господин Михайлов, питах няма ли да ги изнесат навън.
ПРЕДСЕДАТЕЛ ПЕТЪР БЕРОН: Колеги, обявявам почивка до 11,30 ч. (Звъни.)
(След почивката.)

ПРЕДСЕДАТЕЛ КАМЕЛИЯ КАСАБОВА (звъни): Продължаваме заседанието.
Последното изказване преди почивката беше на господин Михайлов.
Заповядайте, господин Китов.
БОРИСЛАВ КИТОВ (БНС): Уважаема госпожо председател, уважаеми колеги! Наистина времето е малко и в това време аз ще си позволя да се спра на един категоричен нонсенс на тоя закон, който вменява, че всяка вещ – творение на човешката ръка, от минало време до доказване на обратното е национална ценност. 
Това означава, уважаеми колеги, че всеки един земеделски стопанин, който оре своята нива и намери нещо, което е творение на човешката ръка – да кажем някакво парче керамика, до доказване на обратното, това е национална ценност. Той е длъжен да ги събира и да ги занесе в музея, който да докаже é ли или не е. Разбира се, едва ли това ще става по куп съображения, които са ясни на всички, но това дава възможност на всеки един комшия да обвини своя съсед, че не е опазил националното богатство.
От друга гледна точка, представете си, ако всички земеделски стопани са добронамерени и изсипват по един чувал с парчета керамика пред музеите и музеите са длъжни просто да ги изследват едно по едно и да кажат национална ценност ли е или не.
Бих искал да завърша с още едно нещо в оставащите 30-40 секунди. Аз мисля, че текстът на закона, който прецизира кое е добито по престъпен начин, не може да се приема априори. Това би трябвало да се доказва в съда. С това, завършвайки, казвам, че в този закон, разбира се, може да има и някои добри неща, но като цяло текстовете му се нуждаят от преработване. Ако останат в този вид, ще доведат до една последваща национализация в България – нещо, което никой от нас не иска.
ПРЕДСЕДАТЕЛ КАМЕЛИЯ КАСАБОВА: Благодаря Ви.
Има ли желаещи за реплики към господин Китов? Няма.
Следващият, който се е записал за изказване, е господин Българинов, но времето вече е изчерпано. Господин Лъчезар Иванов се е записал, но времето на независимите депутати е изчерпано. (Реплика от народния представител Лъчезар Иванов.)
Госпожа Елеонора Николова взе още веднъж реплика по време на Ваше отсъствие от залата и времето е изчерпано. Все пак зависи от вас, независимите народни представители, да разпределите времето помежду си. Аз нямам право да го ограничавам.
За изказване давам думата на народния представител Илко Димитров.
ИЛКО ДИМИТРОВ (БНД): Благодаря Ви, госпожо председател.
Като съвносител на този законопроект, ще призова моите колеги за неговата подкрепа. Искам да започна с това, че изготвянето на този законопроект е едно изключително достояние и в контекста на положения труд, на събрания експертен опит, на многото теми, които са премислени.
Искам да започна с това и наистина да отправя своята благодарност към госпожа Чилова за това, че тя управляваше този процес по изготвянето на законопроекта, който наистина е един от основополагащите законопроекти, които са били внасяни в Четиридесетото Народно събрание.
Искам да започна с това, че аз разглеждам този законопроект в два плана – първият план е номиналният план, вторият план е контекстуалният план на законопроекта. Под номинален план на този законопроект аз разбирам неговата правно-техническа същност. В този смисъл искам да кажа, че подкрепям изцяло консервативният и рестриктивен подход към проблематиката, ясната дефиниция и стройна система от органи, които са ангажирани в организирането на тази материя и на общественото обучение, които са предмет на закона. Признавам си, че по-важният за мен проблем това е контекстуалният план на законопроекта. 
Какво разбирам под това? Под това разбирам три неща:
На първо място, това е проблем на самоидентификация на българския народ, така нареченият поглед навътре. Чрез този законопроект, това е и едно от достойнствата му, веднага признавам, че се поставя в дебата това как виждаме себе си и нашето културно наследство в една наистина много ясна взаимовръзка – проблемът на самоидентификацията.
Вторият проблем на този контекстуален план е това: какво ние изпращаме като послание навън за това как можем да уредим тези обществени отношения така, че те да отговарят както на нуждите на този проблем, така и на съвременните изисквания и най-вече на тези европейски директиви, които сме длъжни да транспонираме.
Най-важният аспект на този контекстуален план на законопроекта, това е и най-голямото достойнство на закона – че той въвежда дебата за връзката човек-култура. Още повече за връзката между българина и културното му наследство.
Веднага искам да кажа защо той е важен за мен. Ще го кажа по-ясно и по-кратко – между човека, между българина и неговата култура в момента няма връзка. Ние сме отделени фатално от това, което са създавали предците преди нас, и това, което правим в момента.
Това, което трябва да се случи, аз се надявам, че ще се случи с този законопроект, е да се направи така, че нашето културно наследство да бъде трансформирано, да бъде пренесено в духовен смисъл на думата, в нашето настояще така, че културното наследство да се превърне в елемент от една динамична и активна взаимовръзка между настоящото и това, което намираме като културно наследство.
Затова пак казвам, че едно от достойнствата на този закон е това, че тази линия на трансформация на културното наследство е активен механизъм и активен фактор в настоящето. Изследването на лостовете, на механизмите на тази трансформация е изключително важно. Защото ние имаме, от една страна, мъртво културно наследство, което приемаме само като туристически атракции или като колекции от монети и т.н., и едно – съжалявам, че ще употребя този термин – изкормено от култура българско съществуване, което наистина се нуждае от една агресивна държавна политика за съчетаване на тези два проблема. 
В този смисъл намирам, че този закон прави възможно този дебат за връзката човек – култура да се операционализира, така че тези артефакти, тези елементи на културното наследство да бъдат пренесени като активно въздействащи, като произвеждащи стойности в българския политически живот и в българския културен живот.
Накрая искам да изкажа своето разочарование от дебата, защото мислех, че ние повече ще говорим за тази връзка човек – култура и за това как ние можем да я направим активна и действаща, а не за проблемите на частни случаи и отношения, които нямат релация с основния проблем. Пак казвам, основният проблем на този закон, според мен той го постига, е да провокира дебата човек – култура, да установи механизмите за трансформацията на това културно наследство в активен и актуален елемент от българската действителност, така че българските граждани сега и за в бъдеще да бъдат едно цяло с тяхното културно наследство, което те в момента виждат само като туристически ценности, които се показват като атрактивни, и като монети и други, които имат определена търговска стойност.
Аз наистина се надявам, че този дебат ще бъде върнат между първо и второ четене и ще бъде направено необходимото, за да може още по-ясно да бъдат направени тези акценти.
Още един път искам да кажа, че този законопроект е достояние на този парламент и аз ще го подкрепя. (Ръкопляскания от БНД.)
ПРЕДСЕДАТЕЛ КАМЕЛИЯ КАСАБОВА: Благодаря Ви, господин Димитров.
Реплики има ли? Няма.
Господин Радославов, заповядайте.
АЛЕКСАНДЪР РАДОСЛАВОВ (КБ): Благодаря, госпожо председател.
Госпожо Чилова, вносител на законопроекта, аз ще подкрепя този законопроект, защото го намирам, че е крачка в укрепването на държавността. Също така смятам, че най-важната ни задача в този глобализиращ се свят и в това море от двадесет и седем държави в Европейския съюз е точно нашата национална идентичност, нашата култура, която има безспорен принос в световната културна съкровищница, да ги запазим, да ги развиваме, нашия бит и култура. Това е, което ще ни запази като нация.
Аз мисля, че законопроектът е една много сериозна крачка. С пълната си убеденост като българин и като народен представител ще го подкрепя.
ПРЕДСЕДАТЕЛ КАМЕЛИЯ КАСАБОВА: Благодаря Ви.
За изказване думата има госпожа Алексиева.
СИЛВИЯ АЛЕКСИЕВА (КБ): Уважаема госпожо председател, уважаеми колеги! Оценявам и осъзнавам, че Законът за културното наследство е изключително важен и актуален. 
Заставам тук, за да го подкрепя не само като човек, който е подписал, но и мъничко работил, не мога да кажа много, защото в частта на нематериалното наследство съм се опитала да добавя някои съществени моменти. Аз оценявам, че той е закъснял. Ние всички знаем през последните 15-20 години какво нанесе в нашето културно наследство времето и действията на недобросъвестни български и чужди граждани. Ние всички знаем, че властваше деструктивизъм и анархизъм в тази посока.
Дебатът в обществото и медиите е основателен и аз лично съм удовлетворена от него. Удовлетворена съм и от крайните становища, изложени вчера и днес в залата. Нормално е да има такива крайни мнения, защото има и интереси, има и засегнати, и това е съвсем естествено.
Защитавам тезата, че един осъвременен закон е много по-добър от остарелия и неработещ закон. Сигурно и законопроектът не е съвършен. Да, той има нужда от прецизиране, може би и от допълване в някои отделни пунктове. Но, ако има желание у всички нас, ние ще го направим във времето между първо и второ четене, защото е важно да приемем този законопроект.
Считам, че законопроектът е добре структуриран. Приемам текста в чл. 12, където много ясно е записано, че държавната политика в областта на културното наследство се ръководи и осъществява от Министерския съвет. Приемам равнопоставеността на различните видове културно наследство при осъществяване на неговата защита. Одобрявам онези съвременни стъпки, които са залегнали в законопроекта, като обществено-частното партньорство, концесиите, създаването на частните музеи, защото добре познавам онези добри практики в Европа. Оценявам регламентирането на собствеността като съществен елемент в законопроекта.
Считам, че е намерен балансът в разписаните текстове за националната система по опазване на културното наследство. Приемам създаването на Инспекторат към Министерството на културата.
Разбираемо е да се спра по-подробно на недвижимото културно наследство, където претендирам да имам определени компетенции. 
Законопроектът има ясна класификация и категоризация по принадлежността на културното наследство според научната и културна област, към която се отнасят, според броя и териториалния обхват. Добре прецизирана е и последователността в идентифицирането, декларирането и регистрирането на националното културно наследство.
Съзнателно отбелязвам добрите заложени текстове за правата и задълженията на собствениците и ползвателите. Те много конкретно и коректно са разписани. Надявам се на сериозен контрол, още повече, че има заложен такъв и в края на законопроекта – в контролните и наказателни процедури. 
Нещо много ценно и полезно за мен в този законопроект е разделът за териториалноустройствената защита на недвижимото културно наследство. Точно и прецизно са регламентирани последователността, действията и процедурите, което е сериозна гаранция за опазване на нашето национално богатство, в това число отбелязвам и при консервация и реставрация на обектите.
Подкрепям концесията върху недвижимото културно наследство, което ще предостави по-качествен културен продукт в сферата на туризма, в нашето обществено пространство. В същото време оценявам, че държавата гарантира с чл. 80 ограничителни забрани, които са много важни и съществени.
Ще завърша дотук, защото мога да продължа да изброявам достойнства. Ще поработя до усъвършенстването на закона.
Уважаеми колеги, този законопроект е много полезен и ви моля да го подкрепите на първо четене. Благодаря ви.
ПРЕДСЕДАТЕЛ КАМЕЛИЯ КАСАБОВА: Благодаря Ви, госпожо Алексиева.
Има ли реплики към госпожа Алексиева? Не виждам.
Има ли други желаещи за изказвания?
Господин Пантев, заповядайте.
АНДРЕЙ ПАНТЕВ (КБ): Вчера бях упрекван до ирония за това, че съм споменал Първата световна война. Днес обаче, напълно основателно имаше библейски сюжети, Георги Сава Раковски, така че подминавам иронията си. Става дума за наследство, най-вече за материално културно наследство. Духовното не подлежи на законова регламентация и юридическа гаранция. 
Все пак трябва да признаем, че това е закон – значително по-добър, по-напреднал, пό като отрицание на този, който съществуваше досега. В това отношение неговите автори, вносители, дискусионни участници и пр. следва да бъдат поздравени. 
Но като че ли законът е израз на безизходица – безизходица от това, което междувременно е станало. И в тази точка и в този дух аз се присъединявам към съмненията и тревогите, които бяха изразени от тази зала, макар и в прекалено критичен смисъл и дух.
Пак ще ви кажа един пример от миналото. В крайна сметка, значителните културни свещени камъни на европейското наследство също са придобити по немного не само законен, но и морален начин. Всичко в Европа, на което днес ахкаме като туристи, няма много порядъчен, и християнски дори, произход. Всичко, включително и свещената комплексна импресия „Сан Марко” в Рим, е построено с откраднатото, заграбеното злато на конкистадорите и даже с продажба на индулгенции. 
Значи ние в момента узаконяваме нещо, което е придобито незаконно. Но какво друго можем да направим? По-лесно можем да върнем хотелите на собствениците, отколкото собствениците на материални и културни стойности и предмети. Така че много ясно е, че тази загриженост не е за 20 хил. нумизмати, които пазят свещено нещо като реликва, което да предадат на пра-правнуците си. 
Става дума за крупните собственици - не много интелигентни, освен в бизнеса. В това отношение аз се питам - техните консултанти ли влияят на тях или крупните собственици влияят на консултантите? Кой кого облагородява? Не зная това как може да бъде вградено в законов текст. 
В момента ние правим нещо, което след време вероятно ще бъде по същия начин криминално експонирано като престъпление, както и иначе благородната акция за честване на 1300-годишнината на българската държава. Имаше много хубаво в това тя да бъде чествана, но не винаги този, който е виновен, отива в затвора. В това отношение аз умолявам при следващото редактиране, така нареченото второ четене, да се има предвид и това.
Аз не разбирам понятието „държател”, освен в това, че има и леко иронично съдържание. Аз не разбирам наследяването. Аз не разбирам този контрол на държавата, при положение че тези, които ще го осъществяват, вероятно ще бъдат повлияни от държателите. Моят скепсис към законовото уреждане на тези отношения с държавата расте, дори и тогава, когато смятам, че този закон следва да бъде приет, следва да бъде възприеман от нашата общественост като една загриженост и като своеобразно, вече казах, предишно отрицание. Но все пак, все пак не става дума за скромни нумизматични сбирки.
ЛЮБЕН ДИЛОВ (ОДС, от място): Точно за това става дума.
АНДРЕЙ ПАНТЕВ: Не, точно за това не става дума. Хайде сега! Познаваме българските експерти, не мога да си представя как в 2,00 ч. се открива съкровище и в 6,00 ч. се обявява по телевизията датировка, стойност и пр. Такива хора вероятно веднага трябва да си намерят място или работа в „Кристис” или „Сотби”. Не сме чак толкова дълбоки, с изключение на професора, който се усмихва снизходително и може би с основание. Става дума за една регламентация, при която е много ясно, че ще бъдат обявени за велики открития и ментета. Аз няма да видя този скандал, но вие ще го видите. Благодаря.
ПРЕДСЕДАТЕЛ КАМЕЛИЯ КАСАБОВА: Благодаря, господин Пантев.
Реплика на господин Пантев – господин Дилов, заповядайте.
ЛЮБЕН ДИЛОВ (ОДС): Благодаря, госпожо председател.
Професор Пантев, аз не разбрах от Вашето изказване все пак Вие къде точно се определяте по отношение на основния разлом на този законопроект. Защото аз съм се определил ясно – подписал съм го, внесъл съм го и изказвам притесненията си. Аз съм убеден, че нито Васил Божков, нито братя Бобокови, нито Митьо Гестапото ще имат проблем с това да си опишат своите колекции и да ги регистрират. Силно съм загрижен, ако правилно съм разбрал законопроекта, за хора, които действително имат по десетина хиляди монети, от които ние искаме да ги опишат и да ги декларират в тримесечен срок. Абсолютно съм убеден, че музеите няма да се справят в тримесечния срок с каквато и да е форма на инвентаризация с хората, с които разполагат, и със средствата, които им отпуска държавата. Това е презумпция sine qua non. Няма как да се справят.
Не Ви репликирам. По-скоро Вие не сте разбрали какво имам предвид, като говоря за 20 хил. нумизмати в България. Вярвам, че законът ще бъде по-добър, ако има отделна глава „Нумизматика” и за тяхно успокоение и за да спадне жегата в публичното пространство.
Но Вие ми кажете държател ли да бъде господин Божков на четири от шестте в света сребърни тракийски кратера, или да бъде собственик? После ще видим как ще гласувате, но излезте и го кажете сега. Аз съм решил какъв да бъде и съм се подписал под закона.
ПРЕДСЕДАТЕЛ КАМЕЛИЯ КАСАБОВА: Благодаря Ви.
Има ли втора реплика? Няма.
Господин Пантев, желаете ли дуплика? Не.
Има ли други желаещи за изказвания по законопроекта?
Госпожо Дончева, заповядайте.
ТАТЯНА ДОНЧЕВА (КБ): Уважаема госпожо председател, уважаеми дами и господа! Това е закон-тест – закон-тест за отношението на българските народни представители към разграбването на България в последните двадесет години.
РЕПЛИКА ОТ ОПОЗИЦИЯТА: А преди?
ТАТЯНА ДОНЧЕВА: Да, той е частен, защото касае само националното културно наследство. 
РЕПЛИКА ОТ ОПОЗИЦИЯТА: А преди това?
ТАТЯНА ДОНЧЕВА: Някой, като госпожа Масева би попитал: „А преди това?”, някой би попитал: „А преди 9 септември?”, някой би попитал: „А преди 1512 г.?”, но в крайна сметка нека отнякъде да започнем в това да съхраним това, което имаме. Може би това упражнение си заслужава.
За моя голяма изненада лаиците като че ли имат склонност и желание да говорят по-ясно и по-просто за това за какво са и за какво не са, отколкото учените хора с титли. Отдаваме на влиянието на спонсори тяхното раздвоение, разтроение и т.н. на личността.
Един такъв закон не може да бъде всеобхватен. Ясно е, че уредбата на материята, при положение че има голяма законова празнота не може да обхване всичко по начин, който да се хареса на всеки. Но ми се струват много нелепи опитите да се отрече законът, защото класификаторът на археологическите находки бил различен, отколкото препоръчвал някой друг.
Класификацията в закона има значение само във връзка с регламента. Законодателната дейност е различна от научната дискусия в един научен съвет. Затова аргументите тук трябва да бъдат във връзка с регламент, а не оценка на дисертационен труд, в която можем да кажем всичко, в която можем да отречем виждането на „проф. Иванов” във връзка с археологията и да предлагаме други класификации. Тук имат място класификации, които са във връзка с регламента. Ако твърдите, че имате по-добър вариант, предложете го, но е много нелепо да обяснявате на ограбения народ, че няма да се занимаваме с кражбата, защото класификацията не отговаря на творческите настроения на част от българската археологична мисъл. Тази архитектоника на творбата е много тежка за възприемане не само в тази зала, а навсякъде.
Покрусена съм, когато видя защита по този наукообразен начин да правят тъй наречените патриоти на българската политика. Покрусена съм, защото в името на справедливостта палатката на „Атака” е опната пред Президентството и Министерския съвет и там звучат най-патриотичните песни на България. Извинете ме, спрете музиката и дайте да видим какво може да се съхрани от онова, което България все още има. Иначе не наричайте себе си патриоти и не считайте за проява на висш патриотизъм боя с полицията.
По същия начин колегите от ВМРО, които виждам – разпънали големи знамена вече от години и пеещи „България на три морета”, да са най-големите адепти, твърдейки, че кражбата е съхраняване на вещта. Кражбата, която беше извършена с българското национално богатство през последните двадесет години, е просто кражба. И няма защо да твърдите, че крадецът, който ми е откраднал телевизора, е по-загрижен за моя телевизор от мен самата, от държавата. Това, което е извършено, е кражба. Няма как да обясните откъде в частните банки се навъдиха толкова колекции, че в един момент в трезорите на фалиралите банки имаше повече произведения на изкуството, отколкото пари! Колекционерите са колекционери. Поклон към дядо Ви, господин Ватев, и всички живи и загинали опълченци, обаче, хайде да сме българи днес, а дядовците ни – мир на праха им! Вие сте или българин, или колекционер. След като поставяте въпроса така и ни плашите със западните аукциони, молим, законът е направен за България и българите и цели да защити онова, което е останало. Че някой ще се опитва криминално да го изнася - със и без канали – това ние го знаем и ще се опитаме според силите си да го защитим.
Но аз мисля, че патриотичните формации, левите и десните формации, пазарните и непазарните формации днес трябва да бъдат малко повече българи и по-малко повлияни от спонсори, по-малко повлияни от това на чии разноски да отидат със самолети до Брюксел, за да разглеждат едни колекции на тези, които са единствените съхранители, защото държавата е безхаберна. Иначе, извинявайте, ще трябва да започнем да декларираме не само зависимост заради наличие на колекции, а и зависимост заради разходки по света и у нас. Безплатен обяд няма! Така или иначе разпечатката от гласуването ще стане публично известна.
Да твърдят най-големите хрантутници (с извинение за израза) на тези колекционери, че законът бил за археологията, все едно е да не си чел закона. Колегите от Комисията по култура са направили едно наистина сериозно упражнение в продължение на повече от година. Позволете ми да ви кажа, че не съм виждала научен съвет за защита на дисертация, в който да се чуват ясни възгледи какво се приема и какво не се приема. Обикновено диктуват други съображения, други лобистки групи и други интереси. Но в парламента не би трябвало да е така!
Би трябвало всички ние с консенсус да подкрепим закона на първо четене, а ако ни предвождат патриотичните формации, ще бъде още по-радващо. (Частични ръкопляскания.)
ПРЕДСЕДАТЕЛ КАМЕЛИЯ КАСАБОВА: Благодаря, госпожо Дончева.
За реплика има думата господин Станилов.
СТАНИСЛАВ СТАНИЛОВ (КА): Колеги, имайте малко търпение, за да чуете един хрантутник, един хрантутник на българските колекционери, на големите крадци, грабители и измамници, който се е разхождал, госпожо Дончева, със самолети до Брюксел, който е ползвал спонсорство, който е вземал пари, господин Кътев, срещу подписа си. Не ви е срам! Не ви е срам! Вие превърнахте Закона за паметниците на културата, за културното наследство в политическа платформа, споменавате „Атака” и палатките, даже отнемате правото на българите да протестират и го обърнахте тук на...
Вашата реч представляваше една глума на българската наука, една подигравка с оценката. Само че идентификацията, за която непрекъснато се говори в този закон, е чисто научна оценка по целия свят. И регистрацията е дело на идентификацията, и следствие от идентификацията. Това е в целия свят. В целия свят хората, които се занимават с научни изследвания, оценяват паметниците, тяхното място, тяхната регистрация и тяхната стратификация по вертикала.
Това, което аз говорих тук, бяха конкретни слабости на закона, и то върху неговата функция. И точно мен да обвините – трябваше да извадите и някакъв аргумент, трябваше да ме фотографирате на нечия яхта, госпожо Дончева, или на нечий самолет, или на нечия трапеза, или как вземам големите пачки! Не ви е срам!
ПРЕДСЕДАТЕЛ КАМЕЛИЯ КАСАБОВА: Втора реплика? Няма.
Заповядайте за дуплика, госпожо Дончева.
ТАТЯНА ДОНЧЕВА (КБ): Професор Станилов, този закон е политическа платформа. Този закон е политическа платформа и първи тест дали българските политици ще могат да върнат на своя народ малко вяра в справедливост след този грабеж, последвал двадесет години. Това е истината.
СТАНИСЛАВ СТАНИЛОВ (КА, от място): Ако сте в политическия живот, може би си спомняте, че имаше и друг закон!
ТАТЯНА ДОНЧЕВА: Съжалявам, че бягате като гузен негонен. Нямам предвид Вас, макар че не знам дали сте ходили със самолета на Божков до Брюксел. Говоря за колегите, които ходеха да откриват изложбата на разноски на Васил Божков с личния му самолет.
СТАНИСЛАВ СТАНИЛОВ (КА, от място): Кои са тези Ваши колеги?
ТАТЯНА ДОНЧЕВА: Те си знаят кои са. Ако Вие не сте между тях, няма нужда да бягате гузен и негонен.
А дали идентифицирането е научна дейност или има и законодателно значение, това го преценете на второ четене в Комисията по културата, но не можете да отричате абсолютното задължение за създаване на законов регламент в тази дейност, която даде възможност на шепа хора да бъдат крадци, наричайки себе си спасители на българското национално богатство. Така че толкова от мен. Гузен негонен няма нужда да бяга.
Има нужда от регламент и от устойчивост, за да бъде той прокаран.
СТАНИСЛАВ СТАНИЛОВ (КА, от място): Че кой го отрича?!
ТАТЯНА ДОНЧЕВА: Отрекохте го вчера и не искам да влизам в подробността дали е допустимо един професор да подпише един закон, да участва в изготвянето, а вчера да ни обяснява, че се отказва от подписа, защото намерил класификацията на археологическите находки за некоректна според научното му разбиране. Смятам, че това може да стане на научен съвет. А тук в парламента – не!
ПРЕДСЕДАТЕЛ КАМЕЛИЯ КАСАБОВА: Благодаря Ви, госпожо Дончева.
Има ли други желаещи за изказване?
Госпожо Чилова, заповядайте.
НИНА ЧИЛОВА (НДСВ): Уважаема госпожо председател, уважаеми колеги! Законопроектът за културното наследство безспорно регулира ключов проблем, който провокира дебат за нашата национална идентичност, за най-безспорния принос на България в европейското семейство. Едва ли има друг национален приоритет, който толкова ясно да илюстрира дефицита на воля за отстояване на обществен и национален интерес от политическото представителство.
Изключително смущаващ е фактът, че 40 години нямаме адекватно законодателство, имаме множество козметични промени. В парламентарния архив има десетки законопроекти, които отлежават. Тази тъжна констатация, уважаеми колеги, говори само за едно – по-скоро за любов към статуквото, отколкото реална загриженост за културното наследство.
Днес според мен е излишно да хабим обществена и политическа енергия и да водим прения за това защо най-ценното и безспорно предимство на България беше лишено от адекватна юридическа регламентация и беше оставено на терена на хаоса и безотговорността. Вероятно историците на прехода ще дадат оценка.
Днес обаче е много важно да кажем, че в европейска България тази тема се нуждае от спешна държавна реанимация. Трябва да проявим сили, кураж и отговорно политическо поведение, за да спрем разграбването с историческата ни памет, да я върнем при закона, при нацията, при държавата.
Уважаеми колеги, според мен предлаганият законопроект има две основни предимства.
Първото предимство е начинът, по който беше съставен законопроектът. Преди повече от година и половина – искам много ясно да заявя – всички депутати от Комисията по културата дадоха съгласие за надпартийни усилия по тази тема, защото темата за културното наследство е национален въпрос, недопустимо е да бъде обременяван с партийни предразсъдъци, поради което общественият и политически консенсус по тази тема някак си са неизбежни и задължителни. Сформирахме работна група с народни представители. Успоредно с това всички колеги предложиха свои експерти. Заедно с това привлякохме представители от Министерството на културата, от Министерството на регионалното развитие и благоустройството, от Министерския съвет, археолози, музейни специалисти, архитекти.
Възползвам се от тази трибуна да благодаря на тези хора, на тези учени, които, повярвайте, повече от една година проявиха изключително търпение, професионализъм и енергия, защото превърнаха каузата за културното наследство в своя лична кауза. Зад този законопроект стои трудът на множество хора, професионалисти и аз се възползвам от случая да им благодаря.
Успоредно с това направихме сериозно европейско проучване и стъпихме на много солидна европейска основа. Тя ни даде възможност и трасира пътя ни за избор на философия на законопроекта. 
Предлаганият законопроект стои най-близо до гръцкия закон – абсолютно естествен избор и нормална логика, поради факта че България е третата страна в Европейския съюз по богатство на наследство.
Предлаганият законопроект е консервативен по отношение на археологическото наследство и либерален по отношение на мобилността и движението на културни ценности при ясни правила и прозрачност.
Второто предимство на този законопроект е, че в него са имплицитно инкорпорирани полезни европейски режими, свързани с опазването на движимото и недвижимото наследство. Ще си позволя да спомена най-важните от тях.
Стана дума вече за въпроса с концесионирането – безспорен европейски модел, който гарантира много по-добро стопанисване и опазване на наследството, разбира се, при абсолютната забрана за промяна режима на недвижимите културни паметници.
Това дава възможност и отваря вратата за използването на културата като фактор за устойчиво икономическо развитие. Това дава възможност да стартира развитието на културния туризъм – нещо изключително полезно за България.
На следващо място, важен акцент в областта на опазването на недвижимите културни ценности е възможността при неизпълнение на задължението от страна на собствениците или при създаване на реална заплаха за разрушаване и неопазване на сгради със статут на недвижима културна ценност, държавата, респективно общината да може да извършва ремонтно-възстановителни дейности и да вписва законна ипотека – нещо, което мисля, че е полезно за България.
По отношение на недвижимите културни ценности най-важните моменти, които искам да спомена, са идентификацията и регистрацията. За първи път даваме критерии по отношение на националното богатство. Тук искам да отворя скоба, защото имаше спекулации с критериите за национално богатство.
Уважаеми колеги, тези критерии бяха разписани от проф. Ваклинова, проф. Васил Николов, от Катедрата по археология към Софийския университет. Ако не се лъжа, господин Ватев, Вие лично участвахте в работната група, когато дебатирахме и приехме тези критерии.
Мисля, че за първи път въвеждането на тези критерии в закона и издигането на статута на националното богатство и възможността той да се дава от министъра на културата е много сериозна заявка за публичност, прозрачност и отговорност при по-нататъшното разписване на тези режими.
На следващо място, въвеждаме търговията. Да, търговията се въвежда за първи път, тя е легална, но при ясни правила и прозрачност. Ще се търгува само с идентифицирани и регистрирани движими културни ценности. Държавата има право на първи купувач. За първи път въвеждаме възможността за аукционна търговия под разрешителен режим и под контрола на държавата.
По отношение на археологията. Уважаеми колеги, археологията за първи път се обявява като публична държавна собственост. Ако много добре се прочете законопроектът, ще видим, че ние казваме, че тя е национално богатство и от национално значение до установяване на идентификацията по реда на този закон. Това означава, че ние даваме предварителна защита и държавата дава много ясно съгласие, че българската археология трябва да бъде съхранена адекватно.
По отношение на режима за металодетекторите и геофизическата апаратура, за първи път в този закон въвеждаме разрешителен режим – стъпка, която според мен е много сериозна крачка в борбата с иманярството.
На следващо място е инспекторатът. По отношение на него засилваме и се опитваме да засилим контрола по отношение опазването и съхраняването на културното наследство чрез създаването на инспекторат към Министерството на културата, който да има регионални звена и те да могат да координират своята дейност на територията на страната с органите на Прокуратурата, съда и Министерството на вътрешните работи.
Най-накрая искам да кажа няколко думи, защото стана вече въпрос за ключовия, за драматичния въпрос за собствеността.
Уважаеми колеги, с този законопроект ние правим опит да възстановим една обществена несправедливост. Тук се чуха различни тези за национализация и конфискация. Не, уважаеми колеги, фигурата на държателството не само че е позната в действащото законодателство, но с тази фигура ние изпълваме конституционната функция на българската държава по чл. 23, изречение второ, а именно България, българската държава да опазва националното културно-историческо наследство. С този законопроект се опитваме да направим точно това.
Напоследък много често говорим за връщането на доверието на Европа и на европейските граждани към България. Уважаеми колеги, моето дълбоко убеждение е, че възстановяването на това доверие задължително минава през националноотговорно политическо поведение най-напред пред българските граждани. Изборът за подкрепа на този законопроект е истински тест за националноотговорно поведение от всички нас. Нека да бъдем на висотата на националноотговорните политици, да проявим смелост и кураж и да подкрепим предложения законопроект! Защото ако днес замълчим и подкрепим статуквото, утре не Европа, а България, българските граждани няма да ни го простят. Дълбоко съм убедена, че и ние няма да си го простим. Благодаря ви. (Ръкопляскания от НДСВ и ДСБ.) 
ПРЕДСЕДАТЕЛ КАМЕЛИЯ КАСАБОВА: Благодаря Ви, госпожо Чилова.
Има ли реплики? Не виждам.
Уважаеми дами и господа, с това обявявам дискусията по законопроекта на първо четене за приключена. 
Моля народните представители да влязат в пленарната зала, за да гласуваме този знаков законопроект на Народното събрание преди ваканцията.
Подлагам на първо гласуване Законопроекта за културното наследство, внесен от Нина Чилова и група народни представители.
Моля, гласувайте.
Гласували 143 народни представители: за 140, против 3, въздържали се няма.
Законопроектът е приет на първо гласуване. (Ръкопляскания.)