СЪВЕТ НА ЕВРОПА

СЪВЕТ ЗА КУЛТУРНО СЪТРУДНИЧЕСТВО

ЕВРОПЕЙСКА ПРОГРАМА ЗА ПРЕГЛЕД НА НАЦИОНАЛНИТЕ КУЛТУРНИ ПОЛИТИКИ

КУЛТУРНАТА ПОЛИТИКА В БЪЛГАРИЯ

доклад
 на европейски експертен екип

от

Чарлз ЛАНДРИ

СЪСТАВ НА ЕКСПЕРТНИЯ ЕКИП

Д-р Ирмели Ниеми  (Финландия)
Председател на екипа
Генерален директор, Министерство на образованието, Хелзинки

Г-н Чарлз Ландри (Великобритания)
Рапортьор на екипа
Директор, "Комедия", Раунд Бумз Грийн Ниър Страуд, Глостър

Г-жа Наима Балич (Хърватска)
Старши съветник, Министерство на културата и образованието, Загреб

Г-жа Корнелия Дюмке  (Германия)
Културно и икономическо консултиране, Берлин

Г-н Питър Шрайбер (Холандия)
Министерство на образованието, културата и науката, Зутермеер

За Съвета на Европа -
 отдел "Културна политика и културни дейности"

Г-жа Вера Болто
Началник отдел "Културна политика и културни дейности"

Г-жа Даниел Имбер
Сътрудник

РАБОТНА ПРОГРАМА НА ЕКИПА

18 април 1996 г.
Предварителни срещи на председателя, рапортьора и програмния съветник с авторите на националния доклад и с представители на Министерството на културата в София

22 - 28 юни 1996 г.
Първо посещение на групата експерти: София, Бъта, Асеновград, Панагюрище, Копривщица, Пловдив

2 - 9 ноември 1996 г.
Второ посещение на групата експерти: София, Несебър, Бургас, Пазарджик, Стара Загора

9 - 10 декември 1996 г.
Среща на групата експерти в Париж

17 - 18 януари 1997 г.
Среща на групата експерти в Париж

15 април 1997 г.
Дискусия в Комитета за култура, Страсбург

СЪДЪРЖАНИЕ

Културната политика на България в преход: 
от състоянието на държавата към състоянието на изкуството 
Работно резюме
Раздел първи: Обща картина
Базовото изследване
Нашият подход 
Работни дефиниции 
Историческият контекст на формиращата се културна политика 
на България
Наследството на миналото
Отражението върху нагласите
Последствия за прехода
Други следствия от доскорошната изолация на България 
Провалените очаквания 
Светлини на хоризонта 
Следващата стъпка: съставяне на приоритетите 
Кризата извън културата 

Раздел втори: Рамка за преосмисляне на културната политика 
Основни положения: въведение 
Демокрацията и ролята на гражданското общество 
Права и отговорности 
Липса на власт 
Демокрацията и културното развитие 
Ролята на Министерството на културата
Стратегическата роля на образованието по изкуствата 
Общини и региони 
Гражданското общество и партньорството 
Културата в условията на пазарна икономика 
Въведение 
Елементарно разбиране на ролята на пазара 
Към едно по-широко разбиране на понятието "култура" 
Белите петна в познаването на масовата култура 
Стара и нова култура 
Културата и качеството на градския живот 
Предприемаческото поведение на организациите в сферата на изкуствата и културните 
индустрии 
Публиката като потребител 
Културните дейности не могат да не се съобразяват с пазара 
Колебание между крайности 
Киното и пазарът 
Издателската дейност и пазарът 
Музиката и пазарът 
Театърът,музеите, културното наследство и пазарът 
Фолклорът, художествените занаяти и пазарът 
Механизми за осъществяване на културната политика 
Творческо прилагане на закона 
Творческо използване на парите в областта на изкуството 
Фокусиране върху субсидиите
Финансиране и икономика на културата 
Допълнително финансиране, извън субсидиите
Кой има полза от алтернативното финансиране 
Българска агенция за инвестиции в културата 
Кратък преглед на културния сектор 

Раздел трети: Стратегически дилеми на културната политика. 
Какво е положението на България? 
Дилеми, свързани с изпълнението на политиката 
Централизация и децентрализация 
Публично и частно 
Субсидиране и пазар 
Дилеми на културното развитие 
Елитна/престижна/авангардна/"голяма" култура 
и ориентирана към дадена общност/местна/"малка" култура
Малцинствата и основния поток 
Изкуството и творецът 
"Страничните ефекти" и художественото съдържание 
Минало/наследство/носталгия и бъдеще/съвременност/експеримент 
Медиите в културата 
Съдържание и материална база: дейност и сгради
Институции и проекти
Различията между поколенията 
Местно и международно измерение 
Дилеми на икономическото развитие 
Криза извън контрола на културния сектор 
Потребление и производство 
Развитие на местно предприемачество или внос на културни продукти 
Дилеми, свързани с маркетинга на селищата 
Реалност и разкрасяване 
Ориентация към гостите на страната или към нейните жители 
Пространствени дилеми 
Град или държава 
Центърът или периферията на града 

Раздел четвърти: Международният контекст на културното развитие 
Въведение 
Преформулиране на аргументите за културата с оглед на 21-ви век 
Необходимостта от доказателства за ефекта от инвестиции в културата 
Глобализацията и позицията на България 
"Твърди" и "меки" аргументи за културата
Международни икономически сили и тенденции в културата 
Творческата способност като всепроникващо ценно качество 
От печатните издания към мултимедия 
Художникът като феномен на мултимедията
Нарастващата монополизация в конгломератите на културната индустрия 
Използването на английския език 
като международно средство за комуникация
Международната същност на потреблението на култура 
Основното значение на бързото обновление на продукта 
Добавената стойност на "запазената марка" 
Синдромът "супер звезда" 
Безкрайното размножаване на културните продукти 
От уникалния оригинал към безкрайно тиражираните 
произведения на изкуството 
От производство към маркетинг 
Потребяване на културата - у дома или на обществени места 
Култура и туризъм 
Заключение

Раздел пети: Обобщаване на наблюденията:
Заключения и препоръки 
Три основни заключения 
Промени в умствената нагласа 
Какво е виждането за българската култура? 
Необходимостта от обосноваване на културната политика на България 
Други основни моменти 
Нов подход към културната политика 
Препоръки 
Към национален дебат за ролята на културата 
Необходимо е прозрачността да се възприема като ценност 
Свобода на словото и инициативност 
Приемане на принципа "на една ръка разстояние" 
Грижа за състоянието на културния сектор, дефиниран в широк смисъл 
Мораториум 
Читалищата: назад към бъдещето 
Неотклонна връзка с най-доброто в европейската практика 
Приложение: Списък на българските участници в дискусиите с екипа експерти от СЕ 

КУЛТУРНАТА ПОЛИТИКА НА БЪЛГАРИЯ В ПРЕХОД:
ОТ СЪСТОЯНИЕТО НА ДЪРЖАВАТА
КЪМ СЪСТОЯНИЕТО НА ИЗКУСТВОТО

Работно резюме

България, подобно на всички страни в преход, страда от последиците на съветския тип социализъм. Това историческо наследство е оставило дълбок отпечатък върху нагласите на хората, формиращи културната политика, а също и на творците, току-що скъсали с една епоха, в която функцията на културата е била дефинирана в съвършено различен политически, икономически и социален контекст, и в която е упражняван изключителен държавен контрол. В резултат на това България е наследила екстензивна културна инфраструктура, която при намаляващите финансови фондове и нестабилната политическа и икономическа среда не може повече да бъде поддържана в дългосрочен план.

Въпреки че очакванията от прехода все още не са намерили пълното си удовлетворение, в областта на културата вече са предприети множество положителни инициативи. Те обаче не са променили същината на системата, чиито проблеми се простират далеч извън сферата на културата. В този смисъл докладът се отнася и до всички страни, които са в преход.

Независимо от извършените промени, в основата си българската културна политика все още не разполага с концепция за българската култура и културен живот. Изграждането на подобна концепция не може да стане изолирано, тя трябва да бъде споделена от парламента, правителството и цялото общество, а нейното осъществяване да бъде ръководено от Министерство на културата. Тази концепция трябва да бъде изработена в хода на открита дискусия, в която да участвуват всички възможни страни. С оглед на това ролята на Министерството на културата следва да се промени - да стане институция, която не охранява вратите, а ги разтваря, не контролира ресурсите, а разкрива нови хоризонти и възможности.

По тази причина промяната в нагласата е вероятно най-важният процес, който трябва да се извърши, макар че той е и най-трудният, тъй като е налице закостенялост в начина на работа и мислене. Подобна промяна може напълно да се осъществи само след интензивно обучение, подмяна на част от персонала, делегиране на правомощия, отговорности и ресурси към нови сили, и най-вече след усвояване и практикуване нов тип по-активно участие във вземането и осъществяването на решения.

Аргументите за инвестиране в културата се нуждаят от нова формулировка, направена с оглед на 21 век, в която естетическите и ценностните критерии да се преплетат с образователни, социални и икономически доводи, с цел да се открои значението на културата за бъдещото благосъстояние на България. Подобен резултат може да се получи само в рамките на сериозен национален дебат, който да очертае пред максимално широка аудитория желаната промяна, която културната политика се стреми да постигне в пост-комунистическия период.

Експертната група е съгласна с декларираните основни принципи на българската културна политика - раздържавяване, децентрализация и демократизация, поставени в контекста на ефективно и икономизирано управление. Съмняваме се, обаче, че тези принципи се прилагат в достатъчна степен на практика.

Много от проблемите, пред които е изправен културният сектор, са извън неговия контрол - какъвто е случаят например механизма на щатните бройки или трудностите от политическо естество за неговото изменение. Независимо от това България трябва да направи преценка на ресурсите, които отделя за култура и за очакваните от културната дейност резултати. Тази преценка трябва да се основава на политически, икономически и социални аргументи, както и да даде отговор на трудния въпрос: от каква култура България се нуждае и може ли да си я позволи.
 Експертната група изразява  сериозна загриженост за съдбата на националните центрове по изкуствата, които първоначално, през 1991 г., са създадени като организации в духа на принципа "на една ръка разстояние" от министерството. Връщането им в Министерството на културата през 1996 г., каквито и да са аргументите за това, е показателно за това, че цялостният процес на децентрализация, на който се основава българската културна политика, е застрашен.

От особено значение е сериозният недостиг на управленски умения, както и необходимостта от формиране на нова култура на публична администрация. Уменията, нужни понастоящем на културните мениджъри, като например способността за управленско стратегическо планиране, за маркетинг и предприемачество, са били не само излишни при предишния тоталитарен режим, но не са били и насърчавани - и все пак сега тъкмо те са нужни. Проблемът за неадекватното управление е посочен на много места в националния доклад като основна пречка, но въпреки това отсъства солиден ресурс или последователна програма за преодоляване на този недостатък.

Структура на доклада
Тези и още много други въпроси са разгледани в доклада, който има пет раздела.

Първият изследва историческото наследство и неговото отражение върху актуалната практика и обществени нагласи.

Вторият раздел предлага рамка за преосмисляне на културната политика, акцентирайки върху ролята на демокрацията и гражданското общество за пораждането на чувство на отговорност, енергия и мотивация за разрешаване на предстоящите задачи. Разделът представя проблемите и възможностите пред културата, развиваща се в условията на пазарна икономика. Той иска да подскаже, че може да се изгради много по-оригинален и творчески подход към законодателството, регулирането и държавната намеса в областта на културата. Лансира се също виждането за по-усъвършенствано финансиране.

Третият раздел се съсредоточава върху стратегическите дилеми, пред които са изправени всички европейски страни при формиране и прилагането на културната си политика (например централизиран - децентрализиран подход; или обвързване на механизмите за субсидиране с пазара). Другите дилеми, поставени в раздела, показват начините за балансиране между престижните за нацията и ориентираните към малката общност инициативи, или начините за паралелно насърчаване на живата култура и на културното наследство.

Четвъртият раздел се занимава с международния контекст на културното развитие, с цел да се очертае полето за маневриране на зараждащата се културна политика на България. Този по-широк контекст носи със себе си нови рискове и възможности, но разбирането на тази динамика спомага за формирането на прагматичен реализъм и по-ясни очаквания относно границите на постижимото, истинския характер на конкуренцията и нишите, в които България може да разиграе силните си карти.

В последния раздел се събират основните линии на анализа, като се обобщават заключенията и препоръките и се предлага нов подход към културната политика.

Наред множество препоръки, отнасящи се до различни сектори от културата, експертната група насочва вниманието към три базисни препоръки, които по нейно мнение ще създадат предпоставките за плодотворно развитие на българския културен живот в бъдеще.

Първата от тях е Министерството на културата да започне национален дебат по проблемите на културата, обвързан с мораториум, одобрен от правителството, за запазване настоящото равнище на културните субсидии, с отчитане на инфлацията, така че дебатът да може да протече при стабилни финансови предпоставки.
През следващите години ще се наложи свиването на съществуващата инфраструктура и вероятно много културни дейци ще останат без работа. Как ще стане това и кого ще засегне не може да бъде решавано само от Министерството на културата. Подобни трудни решения трябва да бъдат обсъждани и отговорността за тях да бъде уточнена и до колкото е възможно поета от всички възможни партньори, като се достигне до съгласие за приоритетите. Предвиден е тригодишен период, през който да приключат дебатите и да започне прилагане на постигнатите изводи и заключения.

Втората препоръка е насочена към преосмисляне ролята на читалищата като ключов фактор за развитието на културата, а така също и за активизиране на гражданското общество.

Третата актуална за България тема е активното общуване с най-доброто от европейската културна практика.

Експертната група призовава Съвета на Европа да спомогне за лансирането на тези препоръки, прибягвайки до средства в рамките на своите компетенции. Такива са например оказването на техническа помощ, обучението на кадри, помощта при сключването на двустранни и многостранни споразумения, поощряването на сътрудничеството на наднационално ниво (в Балканския регион, със страните, които са се сблъскали с аналогични проблеми на прехода, както и с останалите европейски страни).

Съсредоточаването на вниманието върху тези теми не означава, че не бива да бъдат анализирани и други направления на културната политика, макар и само за да се откроят ключовите, според мнението на експертната група, приоритети.
Раздел първи
ОБЩА КАРТИНА
Базовото изследване

Целта на този експертен оценъчен доклад е да коментира по конструктивен начин обширния доклад за зараждащата се българска културна политика, подготвен от български експерти. Националният доклад е разработен от екип на Института по културознание под ръководството на д-р Лазар Копринаров, работил в трудни условия, за да създаде документ, позволил на експертната група да вникне в динамиката на българския културен живот. Много от тези трудности касаят намирането на показателни сравнителни данни на фона на извършените огромни промени, като например стойността на местната валута (българският лев), или отговора на въпроса за това каква е била, каква е и каква вероятно ще бъде културната политика. Това е една съвсем не лека задача и можем само да изкажем комплименти на авторите за положените от тях усилия.

Българският национален доклад ще бъде ценен документ както за българската общественост, така и за чуждестранна аудитория, тъй като за първи път е направен обзор, даващ изчерпателна картина на състоянието на българския културен живот и политика, отчитащ промените, настъпили след прехода. Обзорът дава на читателя представа за периода преди 1989 г., както и за последвалото го развитие. Документът има стойността и на ориентир, към който човек може да се обръща в бъдеще, за да прави сравнения, да отчита и да оценява настъпилите междувременно промени.

Специално благодарим на действащия по това време министър на културата Иван Маразов, на бившия министър Георги Костов и на бившия заместник-министър Георги Константинов, които поеха отговорността за тази оценка, както и на Анна Сендова, началник управление "Международно културно сътрудничество" в Министерство на културата, за организирането, съвместно с нейните колеги, на комплицираната понякога и усилна програма на нашите посещения. Приложението съдържа списъка на повече от 230 души, които взеха участие в дискусиите.

Настоящото изложение съдържа в обобщен вид вижданията на група експерти, идващи от страни с различен модел на културна политика: Наима Балич от Хърватска, Ирмели Ниеми от Финландия - председателката на нашата група, Корнелия Дюмке от Германия, Питър Шрайбер от Холандия, и Чарлз Ландри от Великобритания, рапортьор на групата. Групата се ръководеше от Вера Болто, началник отдел "Културна политика и културни дейности" в Съвета на Европа. Докладът се основава на серия организирани срещи, многобройни посещения на музеи и обекти на културно наследство, изложби и спектакли; на предшестващ опит и впечатления на експертите от България; на писмени документи и внушителна поредица от разговори с българи, имащи отношение към културата, като политици, творци, участващи във вземането на решения, администратори, импресарии, продуценти и мениджъри, изследователи.

Оценката и написването на доклада бяха направени от юни 1996 г. до края на януари 1997 г., а групата осъществи две едноседмични проучвателни посещения - първото през юни 1996 г., а второто през ноември 1996 г. Към момента на приключването на нашата работа през януари 1997 г. България се озова в период на масови вълнения, с протестиращи на улицата хора, които настояваха за нови избори поради влошаващата се икономическа ситуация и ежедневната обезценка на лева спрямо щатската валута. Това на свой ред означава, че дори националният български доклад е в някаква степен неактуален.

Много от срещите и разговорите ни се състояха в София, тъй като там се намират ключовите национални институции, но експертната група имаше възможност да посети и провинцията. Бяхме на кратко посещение в Пловдив и в Творческия център "Св. Кирил", поддържан от Международната академия за архитектура. Имахме по-дълъг престой в Асеновград, Панагюрище, в малкото селце Бъта, където станахме свидетели на фолклорни традиции в най-добрата им форма. Бяхме също така в Бачковския манастир и в историческия град Копривщица, който се намират в Средна гора и Долината на розите. Посетихме също Казанлък и Несебър - градове с културни паметници от световно значение, както и Бургас - морски промишлен център и пристанище на България.

Благодарение на тези пътувания прекосихме България надлъж и нашир, видяхме различните лица на нейния пейзаж - планини, живописни долини, безкрайни равнини, морето. Минахме през селища от всякакъв тип - някои красиви, други грозни; някои исторически, други с панелни сгради в съветски стил; видяхме замиращи фабрики, западнали промишлени площадки, безплодни земеделски земи, останали необработвани след промените, изпълнени със спокойствие овчари, които пасат овцете си; безкрайни, често граничещи с бунища лозя, както и претъпкани улични пазари и забързания пулс на живота в градовете. Ядохме и пихме в по-луксозни и в по-скромни ресторанти, докоснахме се и до нощния живот в България.

Осъзнахме, че живата култура и културното наследство на България притежават уникални качества и богатство, простиращо се назад във вековете. И все пак, независимо от ентусиазма и ангажираността, на която станахме свидетели - като например някои фолклорни изпълнения, един поп-концерт, организиран като протест срещу престъпността, или една художествена галерия, спонсорирана от местен бизнесмен - открихме елементи на упадък в културния живот. Малко книжарници, но много сергии за книги по улиците (чухме, че много книжарници са били затворени); нищожен брой кина, въпреки че в миналото са били стотици; посредствени театри с малко на брой представления; рушащи се музейни сгради и дори музеи, които е трябвало да бъдат затворени поради недостиг на горива; оркестри, концертиращи в порутени сгради; библиотеки, чийто книжен фонд е останал непроменен повече от пет години, какъвто е случаят и с много музейни и галерийни колекции извън София.
Дадохме си сметка, че читалищата (уникална българска полифункционална културна институция, която води началото си от периода на българското национално възраждане през 19 в.), е играла и продължава да играе и днес важна роля в българския културен живот и във въображението на българина. Читалищата представляват национална мрежа от достъпни институции с гъвкави програми, способни да отговорят на местните потребности. Дори и те обаче са принудени понякога да отдават помещения под наем за видео игри или други търговски дейности, за да "вържат" бюджета си.

Ние, разбира се, успяхме само да зърнем или да направим моментна снимка на България и на нейния културен живот, макар да се надяваме, че сме доловили някои от нейните ключови, същностни черти.

Нашият подход

Начинът, по който е направен този доклад за България, е до известна степен по-различен в сравнение с предишните оценъчни доклади, осъществени от Съвета на Европа. Това се дължи на няколко фактора:

На базата на оценка за предимствата и недостатъците на предишните доклади за националните културни политики, в Съвета на Европа започна процес на преоценка за това как следва да се провежда техния анализ в бъдеще;
Експертната група установи, че културната ситуация в България е извънредна и затова се налага да бъдат направени някои стратегически препоръки;
Вследствие на това групата достигна до заключението, че начинът, по който е формулирана културната политика, както по отношение на нейния обхват, така и по отношение на използуваната методология, се нуждае от принципна преоценка;
Допълнителна спънка създаде обстоятелството, че ние работихме по предварителни варианти на националния доклад, който бе окончателно завършен, след като ние приключихме нашия анализ;
Нашият доклад се опитва да представи една по-широка рамка, открояваща общите, стратегическите дилеми при осъществяването на културната политика и международния контекст на културното развитие, с надеждата това да го превърне в полезно четиво и за други страни в преход.

Затова докладът е може би по-малко описателен в сравнение с други подобни доклади. Той не съдържа глави за отделните изкуства, а вместо това анализира културния ландшафт и посочва общите за различните сектори теми, правейки успоредно с това специфичен за даден сектор коментар. Поредицата "снимки" на отделните сектори и ключови за културната политика тези, заимствани от националния доклад, са представени отделно (текстовете в рамка).

Нашите заключения се основават на националния доклад. Приемаме за даденост факта, че читателят е прочел националния доклад и се позоваваме на него, само когато има нужда да се цитират статистически данни, подробности от законодателството или примери за първите стъпки на културна политика в различните сектори. В случай, че читателят се нуждае от по-подробни сведения, следва да се върне към съответните текстове в националния доклад.

Настоящият доклад се опитва да акцентира върху проблеми, празноти или различия в подхода, при които мнението на "външния наблюдател" може да обогати развитието в бъдеще на българската културна политика.

Няма, разбира се, задължителна "истина" за това каква трябва да бъде културната политика в дадена страна. В крайна сметка политиците и културната общественост на България сами следва да намерят решения, съответстващи на потребностите на страната. Тези решения ще зависят от актуалния политически, икономически и социален контекст, а също така и от историческото развитие на България. В резултат на това културната политика на всяка страна има свои уникални и отличителни характеристики.

Независимо от това, културните политики на повечето европейски страни споделят някои общи принципи. Доминиращи сега например са принципът за насърчаване на културното разнообразие или принципът за "отдалеченост на една ръка разстояние" - тези принципи са сходни, колкото и разнообразно да е приложението им в различните страни. Важно е обаче да се подчертае, че при увеличаващата се глобализация на света, която предполага по-тясно съжителство на различни култури, всички европейски страни също се нуждаят от преоценка на своята културна политика като цяло.

Работни дефиниции

Културата е изплъзваща се материя - колкото повече я дефинираш, толкова повече тя ти убягва. Ние дефинираме културата не в антропологичен смисъл, при който тя се отнася до цялостния начин на живот на хората, а в един по-тесен смисъл. В контекста на този доклад, под "изкуство" се разбира: музика, танц, драма, фолклор, художествена литература, архитектура и сродните й области, живопис, скулптура, фотография, графика, художествени занаяти, промишлен дизайн, костюмография и моден дизайн, кино, телевизия, радио, видео- и аудио-запис; също така тяхното представяне, изпълнение и експониране, както и изучаването на изкуствата и прилагането им към средата на човека.

Така понятието "изкуство" включва културното наследство и съвременните артистични форми. От образованието ние се интересуваме само в аспекта му, свързан с изкуството, както е посочено по-горе; в сферата на науката се интересуваме само от онези дейности и техники, които пряко кореспондират с изкуството, като консервацията например. Ние вземаме предвид съответните икономически и социални измерения, каквито са например връзките между изкуствата, културното наследство и туризма или между икономическото развитие и естетиката на градския и пространствения дизайн, включващ такива компоненти като уличния дизайн или масовото изкуство. Някои от тези области попадат извън компетенциите на Министерството на културата, но считаме нашия подход за оправдан, тъй като самият министър вижда своята роля в този по-широк контекст.

Под политика разбираме механизми за управление - набор от правила, мерки и механизми, които са пряко насочени към постигането на определени цели в културното развитие. Първата стъпка на една политика според нас се поставя с началото на политически дебат, водещ до определянето на по-широки цели в рамките на възможностите; следва извличането на стратегия, която отчита границите на действие в конкретния контекст; това на свой ред откроява приоритетите, които се реализират чрез структури, методи и процедурни правила. Резултатите от този процес се отчитат, оценяват и, ако е необходимо, се коригират. Така че политиката не се случва във вакуум, тя се основава на преценки за потребностите, аспирациите и властта.

България: основни факти

Исторически контекст

България е създадена като държава през 681 г. През големи периоди от своята история е била окупирана: от Византия - през 1018 г. в продължение на 168 години, и от Турция, съответно, през 1396 г. в продължение на 482 години. Българското национално възраждане започва през 18 в. Само в периода от 1878 г. до 1944 г. България се развива в рамките и в духа на европейската култура. В този именно период страната започва да изгражда модерна институционална културна система. Този период бива прекъснат от наложената за 45 години комунистическата система. Така че България разполага с относително кратък опит на независима и демократична държава, на който би могла да се опре.

Демографски контекст

България има 8.5 милионно население, 7.2 милиона от което са българи, 800 хиляди са турци, а 313 хиляди са роми. Раждаемостта намалява. България е сред страните в Европа с най-висок относителен дял на жители над 60 години (21%). Това се дължи отчасти на емиграцията на младите хора, както и на етнически изселвания в Турция, достигнали 300 хил. души през последните години, което е донякъде резултат на политиката на принудителна асимилация, прилагана в България през последния стадий на комунизма. Вследствие на това броят на населението е намалял. 7.3 милиона българи са православни християни, а 1.1 милиона са мюсюлмани. Столицата София има население от 1.1 милиона души, а 8 други града в страната са с население над 100 хил. жители. 62.7% от страната е урбанизирана.

България има 9 области, които са административни единици, начело на които стои назначаван от правителството управител, чиято функция е да следи дали общинските ръководства спазват указанията на правителството. В този смисъл те са лишени от функции да определят политика или да играят роля в областта на културата. В България има 279 общини.

Политически контекст

Конституцията от 1991 г. съставлява законовата основа за парламентарна плуралистична демокрация. Член 23 от нея постановява ангажимента на държавата към сферата на културата по следния начин: "Държавата създава условия за свободното развитие на науката, образованието и изкуството и ги подпомага. Тя се грижи и за опазването на националното историческо и културно наследство." Конституцията гарантира свободата на словото и на мас-медиите. Член 23 (1) гласи: "Всеки има правото да изразява своето мнение и да го разпространява в писмена или устна форма, чрез звук, образ или по някакъв друг начин." Член 40 (1) гласи: "Печатът и другите средства за масова информация са свободни и не подлежат на цензура."

От 1989 г. досега три пъти са провеждани парламентарни избори и в момента Българската социалистическа партия е основната политическа сила, въпреки че избраният неотдавна президент, който има ограничени правомощия, е излъчен от десноцентристка политическа сила. От 1989 г. насам са се сменили 6 министъра на културата, всеки от които проявява специфичен интерес към дадена област - музика или културно наследство например, в зависимост от професионалната си насоченост.

Икономически контекст

От 1990 г. до 1995 г. БВП е намалял до 86.6% от стойността си през 1990 г. Брутният вътрешен продукт на глава от населението е 1276 щ. д., докато в Турция е 2298 щ. д., в Гърция - 7169 щ. д., в Австрия - 22678 щ. д.

Инфлационните процеси в отделни периоди се развихрят, движейки се от 473% годишно през 1990 г. до 32.9% през 1995 г. и почти 330% през 1996 г. Вследствие на това левът се е обезценил спрямо щатския долар около 100 пъти в сравнение с 1990 г., с всички произтичащи от това драстични последствия за българската търговия и непрекъснато увеличаващия се дефицит. Банковата система претърпя неотдавна частичен срив, така че се предвижда въвеждането на валутен борд в България, който ще изземе стратегическия икономически контрол от ръцете на правителството. Докато приходите са се увеличили в номинално изражение 19 пъти от 1990 г. насам, то реалното им изражение показва намаление почти наполовина (50.7%). Вследствие на забавения темп на приватизацията, тези фактори рязко обезценяват материалните ценности, които държавата може да продаде.

По официални данни почти 25% от населението са безработни. Вследствие на това основните разходи за консумация са насочени към задоволяване на базисни потребности от храна, дрехи, квартира, така че остават твърде малко средства за културни нужди. Разходите на домакинствата за култура от 1990 г. насам са се свили от 4.6% на 2.7%, докато в Гърция те са 5.6%, в Германия - 9%, във Франция - 7.5, в Обединеното кралство 9.7%. В България броят на собствениците на телевизионни апарати, радиоприемници и други средства за комуникация е под средния за Европа. Икономическото разслояване прогресира, като най-бедните съставляват 20% от населението и произвеждат 5.7% от приходите. Броят на студентите е намалял с 16% от 1990 г., както поради намалената раждаемост и преждевременното напускане на училище, така и отчасти поради намалелите държавни субсидии за образование. Ниското заплащане труда на учителите и на преподавателите във ВУЗ е довело до пренасочването им към други сектори в икономиката или до емигрирането им в чужбина.

Историческият контекст на формиращата се културна политика на България

Наследството на миналото
Проблемите, пред които е изправена България при формирането на културната си политика, произтичат най-вече от наследството на комунизма. Това историческо наследство, макар и общо за всички бивши комунистически режими, тук е останало да доминира в по-голяма степен, отколкото в други страни от бившата съветска орбита. Ключовите атрибути на това наследство са:
Върховното доминиране на комунистическата партия, която е стояла над държавата и чиято идеология е определяла държавната културна политика и нейното прилагане. Вследствие на това на държавата се гледа като на "голям" и единствен източник на ресурси.
Последователна национализация на културните институции в началото на режима и забрана на частната културна инициатива. Ако в последния период на социалистическия режим се наблюдава известно смекчаване на характера на централизираната система на управление, то културата остава на практика извън него. Като следствие на това при предишния режим не са съществували частни театри, телевизионни и радио станции, или издателства. Друго следствие от тази ситуация е, че се създава предлагане което не е съобразено с търсенето. Освен това, поради така наречената "липса на безработица", за всички е трябвало да се осигури работа. Това означава, че щатните бройки на всички организации, в това число и на културните, са били изкуствено раздути.
Подчиняване на културните инициативи на едни по-широки идеологически цели и ограничаване на същинската свобода на изразяване.
Централно планиране на културните дейности отгоре надолу относно инфраструктурата, дейностите и ресурсите. Вземането на независими решения е било директно ограничавано или подтискано от автоцензурата.
Отсъствие на каквато и да е идея за бюджет в традиционното му разбиране. Ако дадена дейност е политически желана, то ресурси за нея са се осигурявали.
Културата се организира още от училището, достигайки до работното място. Някои предприятия са имали дори свои културни планове. Всъщност промишлените предприятия са били основните спонсори на културата.
Изграждане на обширна инфраструктура, покриваща цялата страна, която включва театри, музеи, младежки културни домове; масова експанзия и преориентация на читалищата.
Подобно развитие води до двойнствена ситуация. От една страна, изборът на хората е в голяма степен контролиран, а от друга, решението да се гарантира равен достъп до културата обуславя ниските цени на билетите за театър, кино и пр. Съществувала е например мрежа от организатори на културни прояви, чиято задача е била да "доведат" културата по-близо до хората. Те са решавали какво представление следва да посети група работници или група ученици. Това има своите положителни черти, тъй като осигурява широк достъп до културата, но то означава, от друга страна, че хората не развиват сами истински интереси. Надценявало се е значението на колективното потребление на културни ценности като фактор за формирането на вътрешно устойчиви културни потребности. Много хора, всъщност, са избягвали тези "предписани" културни развлечения, превръщайки се в т. нар. "мъртви души" - хора, които не посещават културни изяви, но фигурират в официалната статистика. Така полупразни театрални салони са отчитани като пълни, поставяйки сериозни въпросителни относно статистиката от този период като цяло.
Както отбелязва националният доклад: "Показателите за посещаемостта бяха завишавани чрез продажбата на билети на учащи се или на военнослужещи. Нормална практика бе да се продават цели представления, а в салона да няма почти никой. Подобни статистически трикове не се правят след 1989 г., тъй като нито армията, нито училищата могат да си позволят да откупват спектакли или концерти, дори и на най-ниски цени."
Гореспоменатото довежда до изграждането на унифицирана гледна точка към културата. Проблемите за различията, множествената идентичност или "мултикултуралност" са нямали практически съдържание, за да бъдат изследвани. Не е съществувал ангажимент към модерните направления в изкуството. Мнозина твърдят, че политическите лидери са имали твърде ограничен възглед за културното изразяване, особено след като с времето се налага една специфична форма на реализма - социалистическият реализъм, което ограничава, особено при визуалните изкуства, тематичния обхват.
Съзнателно странене от западно-европейските и други световни културни тенденции и съсредоточаване върху културните връзки с останалите комунистически страни. Въпреки това се създават плодотворни отношения със страни като Япония, Индия и други азиатски страни. Западната култура в голямата си част се определя като "ерзац и фалш", с което се внушава, че тя е изначално лоша. Международната културна политика с некомунистическите страни се основава по-малко на диалога и проучването на взаимно изгодните възможности, и много повече на идеята за показване на най-доброто, на което е способна страната с цел "да се разнася славата на родината". В областта на международните културни отношения руският пазар играе ключова роля като доставчик и вносител на културни продукти. В някои специфични области обаче България е активен износител на културни таланти, като например музикални изпълнители, работещи в източногермански оркестри.
Важно обстоятелство е, че творците заемат привилегировано място в обществото, когато се държат съобразно установените правила. Някои от тях, малобройни фаворити, избрани от Партията, са изпълнявали ролята на посланици на културата и са се радвали на особени привилегии, например пътувания в чужбина. Предвид значимата роля на културата в обществото, е изградена добре развита структура за сериозно професионално и любителско обучение в областта на музиката и изкуството, а избралите подобна кариера са имали гаранции за често доживотна трудова заетост. Това може би обяснява относителната липса на дисиденти в един дълъг период от време, тъй като в известен смисъл не е имало нужда да бъдеш дисидент.
България очевидно е исторически обременена, тъй като практически през по-голямата част от своето съществуване е била част от нечия империя. След турското робство следва относително кратък период на национално възраждане, в което читалищата играят централна роля, преди да се измине обратно пълния кръг на подчинението, този път на комунистическия режим. По тази причина "българщината" има такова значение - тя служи като средство за припомняне на миналото, когато България е била истински свободна. Необходимо е, от друга страна, да се признае, че българската култура принадлежи на славянската орбита и като такава е пропуснала явления в други европейски културни региони както и ключови за западноевропейската култура периоди, каквито са Ренесансът и Просвещението. Движението на националното възраждане се опитва да възстанови тези загубени връзки в порива си на запад, докато комунизмът отново връща България в славянската орбита.
Официалната действителност на българската култура при комунизма, следователно, е един херметичен свят, позоваващ се на самия себе си, самоподкрепящ и самовъзпроизвеждащ се в познати граници, което ограничава и препятства способността за самоанализ и критика.

Отражението върху нагласите
Историческият контекст е дал своето отражение върху всички, които се занимават с култура, както на равнището на администрацията и взимането на решения, така и хората, които произвеждат културни продукти. Най-значимо е отражението върху нагласите на културните дейци, въпреки че по време на целия режим, особено в последния му стадий, се появяват авторитетни творци, които се противопоставят на статуквото и показват принципно друго разбиране за културната дейност.
Важно е да се подчертае, че не всички се оставят да бъдат заблудени. Не всяка културна дейност или продукт са били насочени към постигането на предопределена норма. В рамките на своите собствени контакти и личен живот българските творци съвсем не са водили сив и скучен живот. Много от тях са създали свои собствени, оригинални форми на завоалирана реакция спрямо режима, макар и предимно със средствата на хитростта и под прикритието на иронията, остроумието и хумора, които намират може би най-добър израз в карикатурата, вица или разказа. Така че в много случаи творците са водили двойнствен живот. Голяма част от културната енергия на съвременна България е заимствана от тези специфични исторически обстоятелства.
Основните черти на тези нагласи са:
Очакване, че вземането на решения е йерархично построено и винаги идва от центъра - от Министерството на културата към периферията. Отговорността за развитието, планирането и спазването на правилата принадлежи на центъра.

 "Ние все още не проумяваме, че вече имаме право да контактуваме с чужди музеи директно, без знанието на висшестоящите органи." Музеен работник, Бургас.

Съзнание за това, че длъжностите и работата са гарантирани, стига само да се приспособиш към режима.
Вярата в собствените възможности, отговорността и инициативността не са били насърчавани. В известен смисъл, друга отговорност, освен разпоредената "отгоре", не е съществувала. Отсъствала е гражданска отговорност, която да надхвърля предписанията на Партията.
Нуждите на потребителя не се взимат под внимание.
Неточна информация за Запада, с което се изгражда негов образ в много случаи "фалшив" и илюзорен - както с положителен, така и с отрицателен знак. Вследствие на това мнозина оценяват последвалия си реален досег със Запада като в някаква степен "разочарование".
Безпокойство, че творческата независимост е застрашена при пазарен ангажимент, и че творчеството бива "осквернявано" от налагащото се използване от страна на мултинационалните компании на артистичен талант за продажба на продукти чрез медии (кино, телевизия, музика и издателска дейност), както и чрез рекламата и дизайна.

 "Аз не съм човекът, който трябва да говори за парите, това ме унижава. Това е работа на държавата." - художник от Асеновград (изказване по време на дискусията за необходимостта творците да отчитат новите икономически реалности).

Отсъства идеята за мениджърството, като нещо различно от администрирането, като нещо, което предполага идеи за целенасочена, самоуправлявана активност. В този смисъл оптималното оползотворяване на ресурсите и ефективното им управление все още не е приоритетна задача и придобито умение.

Последствия за прехода
След промените през 1989 г. и постигането на съгласие за преход към демокрация и пазарна икономика, изброените характеристики на съществуващите нагласи и централизмът в организацията на културните процеси създават сериозни затруднения за работещите в културната сфера:
На равнището на културната политика тези трудности са:

 Все още съществува мнението, че обсег на отговорности на Министерството на културата е цялата културна сфера, въпреки че съществуват комерсиални, независими и доброволчески културни инициативи.

Въпреки огласения преход към децентрализация и раздържавяване, все още е налице склонност у хората, занимаващи се с културна политика, например в Министерството на културата, да контролират процесите от центъра.

Процедурите по изготвянето на бюджета продължават да се ръководят от правила, създадени преди 1989 г. Така например равнището на отпусканите субсидии се определя по-скоро от броя на щатния състав, отколкото от качеството на продукта или диапазона на изявите.

Либерализирането на условията, при които функционира субсидираният културен сектор, се извършва прекомерно бавно и се сблъсква с всевъзможни препятствия. Например за един субсидиран театър е трудно, а понякога почти невъзможно, да открие собствена банкова сметка или да използува приходите си за реинвестиция.

Ресурсите се администрират, а не се управляват. Административният подход се характеризира с регистриране на ресурсите на дадена организация и с простото изпълнение на предварително определени изисквания. Управленският подход, обратно, се концентрира върху това какво иска да постигне организацията и как би могла да реализира целите си. С други думи, акцентът тук пада върху политиката и стратегическото планиране, което на свой ред е свързано с обучението или управлението на човешките ресурси, маркетинга и пр.

Липсва опит при управлението на ресурсите и мислене в понятията на мениджмънта, тъй като доскоро държавата е била "големият източник" на ресурси.

Движеща сила на културните процеси е бил производителят, така че не се е отдавало достатъчно значение на потребностите и желанието на клиентите, консуматорите или публиката. Вследствие на това уменията за маркетинг са твърде недоразвити.

Поради ограничените контакти със Запада се е формирало на места свръхочакване относно възможностите на Запада да допринесе за стабилизацията и развитието на културния живот в България.

Други следствия  от доскорошната изолация на България
Откъсването от Европа и относителната изолация на България имат допълнителни, по-недоловими на пръв поглед следствия, които обуславят както начина, по който България гледа на външния свят и на неговите възможности, така и начина, по който светът гледа на България.
Доколкото в миналото е отсъствувало автономното консуматорско поведение, то днес е налице най-искрено желание да се приемат всички западни продукти - и добрите, и лошите. Всичко, което е било забранено в миналото - жълтите списания, поп-музиката или американските филми, днес е привлекателно. Това на свой ред предизвиква реакцията на официалните институции. Така реакциите и контра-реакциите се колебаят между двете крайности.

Преходът и развитието на българската култура

Ключовите следствия от прехода след 1989 г. според националния доклад са:
Разкрепостяване на художественото творчество и културния живот.
Нарастващо разнообразие на културните интереси и потребности посредством по-широкия контакт с Европа и света, както и чрез по-големия достъп до модерните комерсиални културни индустрии.
Възраждане на интереса към традиционни аспекти на българския културен живот като например фолклора и религията, както и на опитите за съхраняване на българската национална култура чрез законодателни мерки.
Структурна реформа в книгоиздаването и киното.
Спадът в културното потребление на високи културни стойности и редуциране дейността на ключови културни институции, каквито са театрите и музеите поради хроничен недостиг на финансови средства. 
Нарастваща привлекателност на американската масова култура, особено сред младежта.
Дестабилизация и кризисно състояние на повечето традиционно субсидирани културни институции, което деморализира, демотивира и ограничава творчеството.
Недостатъчни ресурси и законодателни лостове за опазване на културното наследство от разрушаване и разграбване.
Неадекватност на уменията за управление на прехода на всички равнища.
Както отбеляза един от интервюираните България е страна, която мечтае, тя живее с митовете на своето минало и като се има предвид мъчителната й история, обръщането й към "българщината" играе понякога ролята на защитна реакция. Същевременно налице е силно желание България да стане част от Европа, което на практика означава Западна Европа и най-вече институциите на Европейски съюз и Съвета на Европа. Това желание е продиктувано най-вече от перспективата за нови ресурси. Не бива обаче да се пропуска възможността (опасността "покрай сухото гори и суровото") за развиване на традиционните връзки с Изтока и Юга, особено с Турция, които могат да бъдат позитивни и не по-малко перспективни в по-дългосрочен план. Тук следва да се има предвид, че в много отношения България има повече общо с Изтока поради историческите обстоятелства, довели до разпространението на кирилицата в този регион. В този смисъл азбуката също отделя България от големи части на Европа, свързвайки я с други.

Съществува убеждението, че Европа е готова безусловно да приеме България, което е нереалистично, тъй като Западна Европа е заета със своите собствени проблеми и приоритети. Така обръщайки се към бившите комунистически страни от Изтока, Европа разполага с твърде голям избор при ограничени собствени ресурси, и често този избор се насочва към страните, които изглеждат като успели по-бързо да развият либералната демокрация.

Четиридесетте години на изолация са довели и до скрити последствия, свързани с откъсването на България от международните тенденции и стандарти в изкуството. Тъй като не е редно чужденци да изказват оценъчни съждения, само ще отбележим, че в сравнение с европейските тенденции, с отделни изключения най-вече в областта на класическата музика, то останалите сектори: изобразителните изкуства, театърът, поп-музиката, бижутерийното изкуство, промишлените изкуства или архитектурата, трябва да извървят определен път по отношение на творческите постижения и усъвършенстването си. Много българи просто не са имали възможност да направят сравнение.

Проблемът тук е не толкова равнището на формалната техника или технология, която се използува, колкото липсата на открит дебат през изминалите десетилетия, която на свой ред влияе върху комуникативните възможности на всяко произведение на изкуството. Това се отразява върху избора на теми, дълбочината на тяхното претворяване, както и върху начина, по който културните проблеми влияят върху други сфери на обществения живот, каквито са развитието на икономиката и на туризма. Така същностни за културната политика понятия, като потенциалният принос на творчеството и новаторството в културния живот се интерпретират с много по-тесен смисъл.

Както ясно посочи един от интервюираните: "Ние просто не знаем кое е силно и кое - слабо. Просто трябва да осъзнаем, че много артистични форми в България просто на са на световно ниво." Или както отбеляза един учен: "Повечето от нас не гледат на културата по същия начин, по който гледате вие на Запад, така че ни е трудно да общуваме с вас."

Вкусът е преди всичко въпрос на субективно мнение, нагласите често са така вкоренени, че не могат да се променят за една нощ. И все пак, ако искаме културният обмен да е взаимно полезен, то въпросите за качеството, общите стандарти, общия език и общите понятия неизбежно възникват. Така се пораждат взаимни очаквания, рамкирани от общото разбиране на тази по-дълбока динамика.

Подобни разисквания несъмнено поставят спорни и парливи въпроси, които може би от вътрешната гледна точка на българите изглеждат съвършено различни: тази култура е тяхна и те естествено се гордеят с нея. Предвид ролята на културата за дефинирането на идентичността, която сега е предмет на преосмисляне, българските приоритети имат по-голяма значимост, отколкото на други европейци. Така за българите фолклорът, читалищата или музейните колекции имат голямо значение, което не е непременно свързано с по-широките европейски проблеми.

Независимо от това, за един чужденец понятието за традиция понякога изглежда твърде тясно дефинирано и обърнато към миналото - без поставяне на въпроса как тази традиция може да бъде преформулирана на езика на 21 век, а това е ключов момент за културната политика. Да вземем един актуален пример: "Речен танц" ("Riverdance"), един от най-популярните мюзикъли на 90-те години, претвори и вдъхна живот на класическия ирландски степ в такава степен, че не само разви нови негови форми, но и увеличи популярността на традиционния танц.

В заключение, продължителната изолация е отделила България от Европа, интегрирането на нейната култура и изкуства с европейските все още не е осъществено след седем години на преход, още повече че този преход се преценява като нецеленасочено направляван. Всичко това е довело до разочарование и, като следствие на това, до резервирано отношение спрямо възможностите за преход. Тези фактори, които са както самоналожени, като нагласа на мисленето, така и външно създадени, от начина, по който Министерството и законовата система функционират, са предизвикали огромно разочарование, особено у онези, които са имали високи очаквания от прехода. Това идва да подчертае, че Европа съвсем не е хомогенно културно семейство, в което развитието се извършва навсякъде с еднакви темпове.

Провалените очаквания

На макроравнище този провал изглежда така:

 Все още съществува дефицит на демократичност, при което свободата на различията и приемането на различните мнения се очаква да се развият от само себе си. На моменти се налага усещането, че демократичните процедури се схващат като нещо сродно на анархията. Разбирането за връзката между правата и отговорностите е все още недоразвито, както и много важното разбиране, че демокрацията не може да бъде създадена само чрез закони, а чрез развитието на гражданското общество. Липсва например приоритетът за насърчаване на неправителствените организации в културния сектор, което на свой ред би предизвикало по-оживен дебат и действия за радикална децентрализация. В същото време нови фактори, представени в организации като фондациите "Св. св. Кирил и Методий" или "Сорос", имат силно желание и надежди да овладеят процеса на трансформация с цел изравняване със съвременните европейски стандарти. И все пак, както лаконично, но тъжно, отбеляза един от интервюираните студенти, "ние сме изгубеното поколение, за нас всичко е само борба, едва следващото поколение ще може да се възползува от постигнатото."

Способността за свободно самоизразяване. "Ние сме свободни по принцип, но не сме независими", както посочи някой. Докато в печата плеяда от нови вестници са започнали открита обществена дискусия, това е валидно в по-малка степен за електронните медии, където набор от правила, насоки и най-обикновено фаворизиране все още поставят в привилегировано положение контролираните от държавата медии. Това включва условията, при които се раздават лицензи или честоти, а също и начина, по който рекламите от държавните предприятия все още облагодетелствуват държавните медии.

Съществува твърдата надежда, че размерът на културните субсидии ще остане като цяло непроменен и ще се съхрани, както и вярата, че ролята, интересите и властта на държавата ще намалеят, но финансовите ресурси ще се запазят. В действителност, финансовите средства са драматично намалели и много културни дейности са съкратени, докато прекратяването на държавната интервенция все още не е налице в желаната степен. Множество правила пречат на субсидираните културни организации да работят автономно, в това число и да контролират своите финанси. Бюрократични процедури предписват обхвата на дейността - например съществуват проблеми, когато музеите се опитват да създадат собствени продукти за продан (копия на експонати или картички). Новите инициативи се ограничават, например от структурата на субсидиите, които се определят най-вече от броя на щатния състав. Това намалява възможностите за инвестиране на ресурси в нови продукти.

Разколебана е надеждата, че приватизацията и функционалната децентрализация ще се състоят. През 1991 г. е предприета важна стъпка, когато се създават национални центрове по изкуствата, отстоящи "на една ръка разстояние" от министерството. През 1996 г. обаче това решение е преразгледано и центровете са върнати обратно в пряката орбита на Министерството на културата.

Разколебано е очакването, че светът ще приветствува България с отворения обятия, веднага щом започнат промените; и представата, че външният свят ще признае уникалния принос на българската култура за развитието на "европейското културно семейство".

В резултат на всичко това нараства напрежението на различни нива - материално и психологическо. То съществува както сред получателите на субсидии, голяма част от които биха желали да работят съобразно правилата на пазарната икономика, така и в Министерството, което със своите действия отчасти изостря тази ситуация, а в същото време не издържа на огромния финансов натиск, при който е принудено да функционира.

Светлини на хоризонта
Лесно е за външния наблюдател да изброи недостатъците и да посочи необходимостта от промени, когато не е в пряк досег с условията, при които се полагат усилията за промяна. Необходимо е също така външните експерти да осъзнаят, че не всичко и при тях, от другата страна на оградата, е розово.
Тъкмо по тази причина всяка критика се нуждае от известно уравновесяване чрез оценка на положителните инициативи и постигнатите резултати. Ето някои примери, подбрани произволно от различни области, които възсъздават до известна степен тази картина:
Организират се театрални фестивали като "Екофест" в Сливен, който подчертава връзката между изкуство и екология. Създадени са независими театрални трупи като "Ла страда", чийто репертоар надхвърля класическата традиция.
Фолклорните фестивали, като този в Копривщица, увеличават броя на участниците си, показвайки възраждане на интереса към фолклорните изкуства.
Обучението по изкуствата е запазило високото си равнище, независимо от финансовите трудности.
Някои читалища са преосмислили ролята и функциите си, създавайки центрове за обучение, отговарящи на специфичните местни потребности.
Появило се е ново поколение творци, което има свое собствено място в такива изкуства като литературата, например, където млади писатели придават нови измерения на българския роман и откриват нови поетични форми; аналогични процеси протичат и в театъра и в театралната сценография.
Кукленият театър продължава да се развива на високо ниво, като някои представления получават международно признание.
Организират се поп-концерти като форма на протест срещу липсата на демокрация и контролирането на икономиката от мафията.
Някои частни галерии успяват да съчетават продажбата на традиционно изкуство и използуването на приходите от нея, за подкрепа на млади и дебютиращи художници. В същото време, някои бизнесмени спонсорират частни галерии, без да се интересуват от личната си изгода.
Новият български университет е разкрил модул по културен мениджмънт, чиято учебна програма може успешно да бъде сравнена с програмите, предлагани на Запад.
Създадени са ансамбли, които съществуват без помощта на държавни субсидии.
В туристическите курортни градове като Варна, Несебър и Бургас възрастните хора, най-вече жени, са съхранили и в известна степен възродили традиционните занаяти - те продават своята продукция и получават допълнителни доходи.
Някои обекти на движимото и недвижимото културно наследство са намерили начин да съчетаят старината със съвременните художествени галерии и магазини, укрепвайки по този начин културната инфраструктура на своя град.
Отделни изпълнители от областта на сценичните изкуства са намерили пътища за пряк контакт с международни организации и мрежи.
Успешно развитие на филмови копродукции чрез фонда "Евроимаж".
Инициативи за регионално сътрудничество с цел развитие на туристическите райони.
Създадени са немалко фондации като "Св. св. Кирил и Методий" и "Сорос", които подкрепят независими културни инициативи в различни области - от библиотеки, изобразителни и сценични изкуства, до консервацията и интерпретирането на културното наследство.
Част от културните дейци в традиционните институции и извън тях се опитват с успех да преодолеят финансовите и структурните ограничения, като например: отдават помещения под наем и използуват приходите за реинвестиция в нов продукт или намират начини за привличане на новопоявяващите се спонсори.
Министерството е намерило начин за създаване на сериозни финансови фондове от чужбина, като например ресурси от Япония за подновяване на инструментите в Държавната музикална академия.
Експониране на емблематични за българската култура достояния зад граница, какъвто е случаят с пътуващото понастоящем в Съединените щати тракийско злато.
Съществуват културни дейци и критици, които подпомагат процеса на създаване на ново законодателство, предлагайки нов тип институции, или дори налагайки своите възгледи върху политиците, какъвто е случаят с неотдавна приетият Закон за читалищата, който е претърпял промяна от една по-централизирана версия към поставяне на акцента върху местния контрол. Така гласът на общественото мнение започва да намира своя отзвук.
Ако тези инициативи не са възникнали като част от някакво хомогенно групиране на проблемите, то съществува поне до известна степен общност на идеите и подходите. Това обаче не означава непременно общност на поколенията, образованието или професиите. Много са младите хора, за които, естествено, е по-лесно да се приспособят към промените. Ние чухме коментари на млади творци от рода на: "Развълнуван съм от перспективата на промените, усещам, че няма прегради пред мен." Забелязахме обаче също така, че голяма част от хората бяха по-възрастни, макар и с младежки дух, които не се вместват в клиширания възглед, че възрастните хора са консервативни.
Горчив коментар, направен от много способен и активен библиотекар: "Преходът отначало създаде истински психологически проблем за мен и аз продължавам да имам проблеми в опитите си постоянно да се адаптирам, но знам, че трябва да го правя, макар да е много по-лесно да се оставиш на инерцията."
Тази група хора въплъщава поколенческата промяна, отнасяща се до манталитет, ценности и философия. Техните инициативи са съществена част от борбата между старото и новото поколение, което е в крак с изискванията на либералната демокрация и пазарната икономика. Важен е фактът, че е достигната точката, при която дори езиците, използувани от двете страни са толкова различни, че правят комуникацията помежду им невъзможна. И ако е трудно да се направи оценка на цялостното въздействие на тези положителни промени, то е съвсем ясно, че с повече подкрепа те биха могли да стигнат далеч по-напред.
Въпреки че положителните нагласи не съответствуват непременно на възрастовата матрица, поколенческите проблеми са отчетливо обобщени от група студентски лидери и от един представител на Министерството. Техният коментар включва следното: 
"Има един тип хора, които са вътрешно блокирали и не желаят да се променят; има друга група хора като нас, които желаят да се обърнат с лице към бъдещето. Но ние изпитваме трудности, ние сме жертвано поколение - ние няма да видим истинските положителни промени." (студентски лидер) 
"Повечето от хората над 50 г. никога няма да погледнат реалността в лицето, тези между 35 и 50 г. ще трябва да го направят, но се чувствуват нещастни, а тези, които са под 35 ще се справят ... няма проблем, те ще намерят своя път, каквато и да е цената за това." (служител на Министерството).
"Както казва една китайска поговорка ... проклятие е да живееш в интересно време ... ние сме жертвите на прехода към демокрация ... и все пак младежта е трансмисия на прехода." (студентски лидер) "Ние работим по-скоро срещу съществуващата непроменена структура, отколкото в една мотивираща ни структура." (служител)

Следващата стъпка: съставяне на приоритетите
Наследството на миналото и предизвикателствата към прехода, както в културния, така и в останалите сектори, очертават с голяма острота въпросите, които следва спешно да бъдат разгледани, а именно:
Липсата на широк публичен дебат относно бъдещето на обществените инвестиции в културата, в който да участвуват всички заинтересовани страни. Дискусии вече са проведени в отделни сектори или в Министерството, но те не са били съвместно с политиците, професионалистите, учените, комерсиалния културен сектор и различните общности. Тази дискусия е необходима за да се даде отговор на въпроса: какво равнище, предвид конкуриращите се интереси, може да достигне или да си позволи да достигне обществената подкрепа за културата, каква, следователно, може да бъде тази подкрепа и към какви цели да бъде насочена.
Сегашните равнища на културна инфраструктура не могат да бъдат подкрепяни в по-дългосрочен план чрез държавна или местна субсидия. Експертите се съмняват в необходимостта от съществуването на толкова много държавно финансирани театри, опери или 4228 читалища. На настоящия етап голяма част от тях ще трябва да отмрат и много малка - да оцелеят. В сектора на културните индустрии - кино и книгоиздаване, драматичните последствия от отдръпването на държавата са вече очевидни - те са негативни в сферата на киното и положителни в сферата на книгоиздаването.
Повсеместното раздуване на щата е част от наследството на комунизма, но сегашната нормативна база не позволява на държавно субсидираните културни институции да се справят ефективно с този проблем. Това представлява сериозен социален проблем от голям мащаб и в известна степен културните институции действуват като заместители на Министерството на социалните грижи, като осигуряват на много хора заетост, която всъщност е полу-заетост.
Традиционната компетентност се оказва недостатъчна за управление на културата в пазарни условия, особено за работещите в Министерството, в местните общински власти или в научните институти. Това създава огромно предизвикателство към квалификацията на културната администрация, която трябва да натрупа знания за стратегическо и финансово планиране, за пазарните подходи при разработването на културни инициативи, за оценка на културната политика, основаваща се на критерии, различни от политическата целесъобразност, и проявяващи повече внимание към такива аспекти, като например качеството или въздействието на крайния продукт.
Липсва лидерска роля от страна на Министерството на културата, което има властта и възможностите да промени правилата на играта и все още е най-важната културна институция. То е заявило някакви общи приоритети за децентрализация и раздържавяване, но непрекъснато сменя приоритетите си по отношение на отделните културни сектори. От 1989 г. досега е имало шест министри, чиито приоритети се били различни. Както хапливо отбеляза някой: "Вчера се сдобихме с нов министър, днес - с нова политика." Концепцията за културната политика, следователно, е изградена върху непрестанно движещи се пясъчни пластове.
Децентрализацията - ключовият принцип на настоящата политика на Министерството, често изглежда като дезангажираност и в този смисъл може да се говори за объркване на понятията. Ако намеренията са похвални, то последствията изглеждат като "прехвърляне на отговорността", както в случаите, когато се говори за прехвърляне на театрите към общините, с ясното съзнание, че те нямат никакви или са с недостатъчни ресурси да ги издържат. Тогава именно общините, а не държавата, ще се превърнат в главния виновник за затварянето на една или друга културна институция.
Кризисната ситуация задушава новите творчески търсения. Старите комунистически идеи за съдържанието на изкуството са отхвърлени, но новите артистични форми трудно си пробиват път поради кризата. Освен това постоянните финансови ограничения, поне в реални стойности, изсмукват силите и водят до криза в нагласите. Важно е при това, че там, където има ограничения, те се разгръщат в еднаква степен навсякъде, т. е. това става по-скоро уравнивиловъчен принцип. Липсва план и предварително съгласувани качествени критерии, за да може пълното лишаване от субсидии на едни културни субекти да се превърне в шанс за оцеляването на други.
Бавната скорост на придвижване към пазарна икономика означава, че културният пазар е недостатъчно развит, а ролята на такива посредници като дилъри, продуценти и импресарии е все още на етап "прохождане". Културната политика не е отделила място на тези проблеми.
Връзките между културата и други сектори на икономиката като развитието на малките предприятия и туризма не са структурирани. Съществуват например академични програми за култура и за туризъм, но нито една за културен туризъм. Министерството на културата не е направило сериозен опит да вникне в нуждите на туристическата индустрия, а тази индустрия, на свой ред, не е взела под внимание факта, че културното наследство и живата култура на страната допринасят за нейния собствен успех. Все още е жива тенденцията да се гледа на културата и изкуствата като на нещо отделно от икономическото, социалното и политическото развитие.
От друга страна, такива основни постановки като достъпност до културните ресурси и образование, които са били в сърцевината на дейността на предишния режим, трудно ще бъдат изпълнявани поради редица фактори като съкратените субсидии, спираловидно нарастващи вследствие на инфлацията цени и недостатъчните средства за изложби, спектакли и пр. Дори сферата на образованието ще бъде изправена пред ситуации на труден избор - например дали отлично подготвените музиканти ще могат да си намерят работа при новите условия.
Всичко това има връзка с "изтичането на мозъци", особено на най-надарените хора, които чувствуват, че няма работа, перспектива или бъдеще за тях в България, особено тревожно е напускането на най-талантливите,. Вследствие на това съществува опасност България да се превърне в страна осигуряваща образование на хора, които правят професионална кариера в чужбина, така че страната да трупа само разходи, без да има възвращаемост. В другите бивши комунистически страни развитието на гражданското общество се превърна в ключов фактор за създаването на обратен процес на "изтичането на мозъци", привличайки емигрантите да се завърнат в родината си, независимо от по-ниското заплащане. Истинското предизвикателство за тях е включването в изграждането на ново общество. Обратно на това, например за Кристо - един от най-известните български художници, не се знае дори, че е българин, а и той самият не желае да бъде идентифициран като такъв.

Кризата извън културата
Повдигнатите тук въпроси надхвърлят границите на културния сектор и касаят прехода като цяло. Културният сектор не е самостоятелен остров, изолиран от икономическите, социалните и политическите процеси, а ги отразява в себе си. Това ни дава основание да направим предварителното заключение, че сценарият за културния сектор, особено за субсидирания сектор, е много мрачен. Българските политици са изправени пред категоричния избор или да наблюдават как културният сектор болезнено и продължително, но неумолимо се срива, с всички свързани с това протести, или да формулират по нов начин културната политика, като ясно посочат предпоставките, които ще позволят възраждането на културата.
Реалностите на ситуацията в България са:
Политическа нестабилност, недоразвито гражданско общество и фундаментална липса на политическа реформа.
Значително забавен процес на преход към пазарна икономика, като приватизацията, която едва започва да оказва въздействие. Икономическите доклади на Световната банка подсказват, че това забавяне струва на страната до 40% от очакваните стойности на продажбите.
Развихряща се инфлация и продължаващ спад на производството.
Частичен колапс на банковата система.
Повишаване обедняването на големи групи от населението и спад в реалните му доходи.
Задържане на нерешените въпроси на реституцията.
Загриженост, че корупцията е достигнала дори до най-високите етажи на властта.
Вследствие на това Международният валутен фонд и Световната банка задържат отпускането на международни заеми, докато не започнат фундаментални икономически реформи и настояват за въвеждането на валутен борд, който да изземе контрола върху лостовете на българската икономика от български ръце.
В контекста на тези трудности културата неизбежно заема по-задно място. Много е трудно да се пледира за инвестиции в културата, когато е застрашено оцеляването. Кое е по-важно: оцеляването на един театър, осигуряването на препитание за хората или създаването на работни места? Така че контекстът за подкрепяне на културата е далеч по-лош, отколкото при други сектори, като например инвестирането в образованието и науката, където резултатите са по-осезаеми и видими. На субсидираните сектори, каквито са театърът или операта (предвид вече извършената приватизация в книгоиздаването и киното), се гледа като на сектори, които по-скоро поглъщат, отколкото генерират средства. Ето защо аргументите за инвестиции в културата трябва да бъдат далеч по-добре обмислени и да се фокусират върху това, как тези инвестиции могат да спомогнат за измъкването на България от трудната ситуация, в която е попаднала. Хората, занимаващи се с културна политика в края на 80-те години в Западна Европа бяха изправени пред аналогични дилеми поради намалелите фондове за култура и те също бяха принудени да преформулират аргументацията за инвестиции в културата.
Кризата е толкова дълбока, че не може да бъде разрешена просто със серия от стратегически инициативи, колкото и добра да е всяка тях, такива като децентрализацията например. Учудващо е, в този смисъл, че няма национален дебат за бъдещето на културния сектор.

Целите на българската културна политика
Общите цели на културната политика според националния доклад са:
Признаване и насърчаване автономията на културата, както по отношение свободата на изразяването, така и на институционалната структура.
Запазване на българската национална културна идентичност и опазването й от "чужди социо-културни модели".
Насърчаване на творчеството чрез създаването на условия за развитие както на традиционните, така и на нови културни дейности.
Създаване на по-добри условия на живот за творците.· Водене на активна политика в областта на международните културни отношения. 
Средствата за постигане на тези цели са:
Създаване на благоприятни условия за съхраняването, обогатяването и развитието културната среда във всичките й форми.
Удовлетворяване на културните потребности на различни социални слоеве посредством сътрудничеството с всички видове културни организации и посредством популяризирането, поощряването и предаването на културните ценности на следващите поколения.
Поощряване на предприемчивостта и инициативността в сферата на културата във всичките им форми.
Създаване на законодателна и регулативна рамка, поставяща културните дейности на пазарни основи. Това включва промени в данъчното облагане и в механизма на финансиране, както и разрешение за създаването на акционерни дружества с държавно участие.
 Поощряване учредяването на фондации за независима подкрепа на културата.
Подкрепа на "социално значими и творчески културни инициативи."
"Оказване на съдействие и ефективна помощ на Българската православна църква."
Подобряване на културния мениджмънт.
Децентрализиране на културната политика.
Увеличаване на финансовата и управленската автономия на субсидираните културни институции.

Как се осъществява културната политика?
Културната политика се формира най-вече чрез Народното събрание и се осъществява от Министерския съвет чрез Министерството на културата. На местно равнище се реализира от органите за местно самоуправление.
Министерството на културата определя принципите, методите и стратегията на националната културна политика, защитава и изплаща, в съгласие с Министерския съвет, бюджетните субсидии.
Министерството предлага законодателството в сферата на културата; контролира прилагането на закона за авторско право; подпомага и наблюдава дейността на неправителствените организации; контролира, посредством изследвания и събиране на статистически данни, състоянието на културата; подпомага развитието на международното културно сътрудничество; организира обучение по културен мениджмънт и администрация.
Министерството на културата се ръководи от министър, двама негови заместници и главен секретар. Колегиумът на министерството е консултативен орган, в който участвуват висши служители и външни съветници.
Основно средство за развитие и осъществяване на културната политика е дейността на няколко специализирани национални центрове, занимаващи се с: книга, театър; музика и танц; кино; читалища, библиотеки и любителско изкуство; музеи, галерии и изобразително изкуство; недвижимо културно наследство.
Целите на всеки един от тези центрове са аналогични: да подкрепя, стимулира, финансира и наблюдава дейността в своята сфера на компетентност. Средствата за постигането на тези цели варират съобразно сектора. Центърът за книгата, например, осъществява програма за подпомагане на издателски проекти, като дава своята подкрепа както за превод на литература на и от български, така и за публикуването на по-некомерсиални, но значими текстове.
Съществуват осем национални културни институции, като например Народна библиотека, Национален исторически музей, Национална опера и балет и др. Всички те се намират в София и са директно подчинени на министерството.
Основните проблеми, откроени в националния доклад, са:
Забавяне приемането на необходимото законодателство, дължащо се на претоварения график на Народното събрание, както и на факта, че културната проблематика не е приоритетна.
Недостатъчен обмен на информация, особено в контекста на желаната децентрализация, между органите, осъществяващи културната политика на национално и местно равнище.
Недостиг на специалисти, обучени да работят в условията на пазарно ориентирана икономика.
Недостатъчен обмен на информация и недостатъчно добра комуникация между партньорите, вземащи решения в областта на културната политика.
Значителни финансови ограничения, наложени върху общинските бюджети.
Недостиг на обучен персонал, способен да се справи с новите условия, включително и повишената отговорност на  администраторите на местно равнище, след прехвърлянето на културни институции към общините .
Слаба координация между органите на централната власт, отговарящи за културата.
Заплатите на културните администратори са с 20% по-ниски от средните за страната.

Раздел втори:
РАМКА ЗА ПРЕОСМИСЛЯНЕ НА КУЛТУРНАТА ПОЛИТИКА
Основни положения:
Въведение

По-широкият контекст, очертан в Раздел 1 на доклада показва, че развитието на българската култура е неустойчиво в актуалната ситуация. Това заключение не е открито формулирано и изрично посочено в националния доклад на България, но обективните политически, икономически и социални факти водят до тази оценка. Тя косвено се съдържаше в многобройните дискусии с творци, с хора, отговарящи за културната политика, както и с независими анализатори.
Експертната група одобрява посочените цели на българската културна политика: демократизация, децентрализация и раздържавяване на културните институции - цели, които са в съответствие с европейските тенденции. Убедени сме обаче, че трябва да се направят още решителни практически стъпки в тази насока.
Ние установихме, че финансовите средства за култура са изключително ограничени и това, заедно с редица законови пречки, не дава големи възможности за решаване на проблемите, като например прекомерният състав на трупите или многото на брой театри. При тази ситуация развитието на сравнителната статистика играе важна роля като инструмент на културната политика, тъй като тя показва как другите държави оперират в сферата на културата.
Следователно положението на българската култура и приоритетите за нейното развитие трябва да се преценят из основи и да се формулират по нов начин. Докато в отминалата комунистическа епоха е имало ясно, макар и ограничено по своему, разбиране  какво е културата, какви трябва да бъдат нейните функции в обществото и как тя трябва да бъде администрирана, сега има вакуум. Наистина, както някой отбеляза: "Културата стои сега на последно място в дневния ни ред." Това потвърждава нашето виждане, че потенциалното значение на културата и културната политика се подценява.
Фактът, че една от главните цели на прехода е присъединяването на България към стандартите на Европа, предполага да се дадат отговори на три фундаментални въпроса:
1.развитието на демокрацията;
2.природата на пазарните отношения
3. самата дефиниция на културата. 
Ако има ясно разбиране по тези три точки, перспективите пред културата ще са по-големи.
Демокрацията и ролята на гражданското общество
Права и отговорности
На българите им се казва, че са започнали да живеят в демократично общество, но в действителност всекидневието им е по-близко до анархията. И това е така, не защото демокрацията е погрешна идея, а защото тя още не е развита в България. Демокрацията предполага власт, основана на взаимно преплитане на права и отговорности. Нейна същина са свободата, човешките права, свободното сдружаване, делегиране на отговорности до най-ниското възможно ниво, публичният дебат като средство за промяна.

Липса на власт
По някаква ирония, преходният период в България е довел до отсъствие на власт - сега правата са недостатъчни, а отговорности не се поемат. В момента съществуват три конфликтуващи центрове на властта - официалната държавна власт, неофициалната власт на неформалните структури и групировки като мафията, и властта, налагаща се от развиващото се гражданско общество. В идеалния случай едно стабилно гражданско общество, гарантирано от държавата, би било основата за просперитет. Но както изглежда в България гражданското общество не е достатъчно развито, въпреки че през периода 1991-1993 г. са направени сериозни стъпки, които за съжаление, впоследствие са били ограничени.
Държавата, обратно, формално все още има преобладаваща власт, но в много сектори на икономиката, особено в "сенчестата" й част, тя е изтласкана встрани. При това нейната административна култура, с навика й да контролира и да запазва своята доминираща роля навсякъде, се превръща в пречка за развитието, включително и в културния сектор. Идеята за мениджъра с повече права още не се е наложила. Мафията, въпреки че не е явна и напълно организирана сила, се е превърнала в подмолна власт със свое собствено право - тя е опасна и изглежда се стреми да се наложи във всяка област, където има печалба и търговски интерес. Нито една от страните в момента няма превъзходство и борбата между тях създава хаос и объркване.

Демокрацията и културното развитие
Как тези дълбоки проблеми на обществената структура са свързани с културата и културното развитие? Това са базисни проблеми, защото задават параметрите и нагласите, в които се упражнява властта, а определят как демократичният процес се развива във всекидневния живот.
Министерството и другите държавни структури често смесват законодателната си и стратегическа роля с функциите си по изпълнението и контрола. Поради това те понякога се опитват да конкурират частни или други организации в областта на културата.
Държавните издателства все още са поставени в привилегировано положение, защото сградите и оборудването са им предоставени безплатно от държавата. Органите, които дават лицензи за честоти и излъчване поставят частните медии в неравностойно положение, така че те трудно могат да бъдат печеливши. Като следствие държавните фирми насочват рекламите си към именно към държавните, а не към частните медии. Резултатът е, че законодателството и икономиката подпомагат държавните структури за сметка на частните.
Съществуват и други случаи, когато държавните власти прилагат двойни стандарти. Например, България има закон за авторското право, който е съобразен с европейските норми, но въпреки това ни казаха, че държавните радио и телевизия не плащат отчисления на авторите, при положение че точно държавните организации трябва да бъдат пример за доброто спазване на закона. В очите на частните радио и телевизионни организации, а и на обществеността като цяло, това изглежда като подкопаване на законността от самата държава.

Ролята на Министерството на културата
Първата функция на Министерството на културата би трябвало да бъде осигуряването на законовата база и съставянето на общата рамка за развитието на културата. Това означава изготвяне на специфични закони като закона за авторското право, които позволяват културните дейности да се развиват при ясни правила. В същото време е важно да се прилагат, адаптират и тълкуват съществуващите закони като тези за организациите с идеална цел или за частните фирми, за да могат те да станат адекватни спрямо културния сектор.Така например, щом съществува общ закон, уреждащ основаването на компании, тогава е излишно изготвянето на негова специфична театрална версия. Това би премахнало необходимостта от специфични закони за културата, освен в малкото случаи като този за опазване на културното наследство. Тези допълнителни функции предполагат политиката и програмата на Министерството да включва създаването на правилници, указания и критерии за оценка, които без да имат статута на закони, все пак са основани на общите действащи закони и могат да регулират културното развитие. Те са по-гъвкав инструмент, който може да бъде променян според нуждите. Сега в страната съществува тенденция за създаване на закони за всеки специфичен проблем, което създава огромни правни проблеми - трябва да бъдат приети около 1200 закона във всички сфери, което ще отнеме повече от 10 години.
За да покажем опасностите от претрупаните законови документи, както и объркването и неяснотата, която те могат да причинят, ще цитираме Закона за читалищата от 1996 г. В параграф 7 на "Преходни и заключителни разпоредби" четем:
"Законът за местните данъци и такси, обнародван в "Известия" N 104 от 1952 г., изменен и допълнен в N 12 от 1954 г. и N 104 от 1954 г., и N 91 от 1957 г., и N 13 от 1958 г., и N 57 от 1959 г., и N 89 от 1959 г., и N 21 от 1960 г., и в "Държавен вестник" N 85 от 1963 г., и N 1 от 1965 г., и N 52 от 1965 г., и N 53 от 1973 г., и N 87 от 1974 г., и N 21 от 1975 г., и N 102 от 1977 г., и N 88 от 1978 г., N 36 от 1979 г., и N 99 от 1981 г., и N 55 от 1984 г., и N 73 от 1987 г., и N 33 и 97 от 1988 г., и N 21 и 30 от 1990 г., и N от 1991 г., и N 59 от 1993 г., и N 40 от 1995 г., и N 14 от 1996 г., и във връзка с Решение N 3 на Конституционния съд, изменено в "Държавен вестник" N 20 от 1996 г. N 37 и N 58 от 1996 г., и с Решение N 9 на Конституционния съд, трябва понастоящем да бъде изменен както следва: 7.1 В чл. 6 накрая да се прибавят думите "и читалищата"; 7.2 В чл. 41.а. 1 да се добави "дарени за читалищата".
Самото министерство не трябва да бъде прекият продуцент на културата, а да я насърчава, да й предоставя възможности, да я подпомага, да я протежира - други организации трябва да осъществяват културните дейности и да създават културните продукти. Следователно ролята на министерството не е да "създава култура". Ако това се осъзнае, биха се избегнали възможните противоречия, а ролята на партньорите би била точно дефинирана. Затова и ролята на министерството е не да продуцира култура, а посредством таксите от лицензи и други подобни източници да акумулира ресурси, които да се преразпределят според приоритетите на културната политика. Това всъщност представлява принципът "на една ръка разстояние" (arm's length principle). Едновременно с това министърът на културата трябва да бъде "будното съзнание" на правителството при разглеждането на всяка област, свързана с културата. Ако се изградят взаимовръзки от подобен тип, бюджетът на министерството би могъл по околен път значително да се увеличи.
Министерството обаче не действа по този начин. Най-показателният пример е връзката с националните центрове по изкуствата Те са 8 на брой и покриват всички сектори - от опазване на паметниците на културата, музеите и галериите до театрите, книгоиздаването, музиката и библиотеките. По начало центровете са били създадени като независими структури през 1991 г. (когато сегашният министър е бил заместник-министър). Изпълнението на културната политика е било делегирано на тях, докато министерството е задавало общата рамка на тази политика. Това е била една от най-перспективните инициативи, предприемана от министерството. Но през лятото на 1996 г. всички те, с изключение на националния филмов център, са реинтегрирани в министерството (защото "нямат опит в работата със собствен бюджет"). По този начин центровете продължават да се наричат самостоятелни, но в действителност не са, защото Министерството определя състава на контролиращите ги обществени съвети, а самите центрове нямат финансова свобода. Националните центрове, от една страна, определят общите правила, по които функционират, а от друга - решават кой да получи субсидия, с което се създава възможност отделни хора да вземат решения за собствените си проекти. По този начин центровете подпомагат развитието на културната политика, но също така контролират и много лостове за нейното приложение, създавайки потенциален конфликт между функции и интереси, като поставят на изпитание принципа на прозрачност. Когато центровете са били независими, е имало плодотворно партньорство между тях и министерството - министерството е отговаряло за цялостната стратегия и политика, центровете са защитавали и подпомагали различните изкуства.
Друг възлов проблем е, че от промените през 1989 г. досега е имало седем министри, което е довело до непоследователност в подхода и политиката. Към този факт можем да прибавим и обстоятелството, че министърът, при когото ние изготвяхме доклада, беше кандидат за президент през есента на 1996 г., в резултат на което последва криза във вземането на решения за период от 4 месеца. 
Тези обстоятелства са довели до загуба на авторитета на министерството сред културната общественост, неговият престиж е паднал и в много сектори го възприемат като представител на "старото мислене". То все още не се занимава с обучението на своите кадри, с тяхната преквалификация и мениджърско развитие, независимо че в него работят много талантливи, отговорни и ентусиазирани хора. Министерството все още не е извършило ефективно фундаменталната промяна в подхода към своята собствена роля, в метода на работа и в преценката на качествата с оглед на изискванията на една модерна институция. Ние си даваме сметка, че е лесно да се говори по тези проблеми, но че е трудно практически да се осъществят такива основни промени, а само тяхната реализация би направила ефективна работата на министерството. 
Два основни въпроса не търпят отлагане. Първият е свързан с усъвършенстването на професионалните умения на хората, работещи в министерството, вторият - с нагласите за това как министерството трябва да действа. Само ако те се решават взаимосвързано, ще може успешно да се работи и по посока на засилване взаимодействието с други сектори като туризма, икономическото развитие и образованието. Ще могат да се създават най-различни партньорства с цел пълноценно използване на съществуващия потенциал на културата.

Стратегическата роля на образованието по изкуствата
Една от най-важните връзки за Министерство на културата е тази с образованието. Добре развитата инфраструктура за обучение по изкуствата е едно от главните положителни неща, останали от бившия режим. Независимо от финансовите затруднения във всички училища е запазено и обезпечено по 2 часа седмично обучение по изобразително изкуство и музика. Освен това съществуват възможности извън училищната програма за обучение по танци, фолклор, музика, театър за деца - добри възможности за активно оползотворяване на свободното време. В момента образованието в сферата на изкуствата е под егидата на Министерството на културата и тук връзката с Министерството на образованието изглежда добра. В същото време връзката на образованието по изкуствата с търговията и икономическото развитие е съвсем слаба, а тя е ключова за развиване на редица базисни умения у подрастващите българи.
Образованието е в основата на всяка последваща културна дейност и формира основните знания и умения за участие в пазара на труда, като открива и други възможности за професионална реализация. Всички културни организации, независимо дали са комерсиални или не, печелят от развитието на образованието. Образованието по изкуствата е обществена ценност и не може да се остави на чист пазарен принцип. По-скоро пазарни механизми трябва да се приложат към тези комерсиални организации, които печелят от държавните инвестиции в образованието, като по този начин се подпомогне образованието по изкуствата. Това би могло да стане чрез данъчни кредити.

Общини и региони
Без съмнение, ролята на общините в културния живот трябва да нарасне за в бъдеще. Това е и в съответствие с целите на министерството за децентрализация и демократизация. То е свързано с принципа, че решенията трябва да се вземат на възможно най-ниското административно ниво. В процеса на развиващото се гражданско общество ролята на общините е решаваща.
Българското правителство е декларирало своята готовност да усили местната власт, но освен отделни законодателни стъпки в положителна посока, разделението между правомощията между държавните, областните и общинските структури остава не докрай изяснено. Това често поражда затруднения в практиката. Децентрализирането на ангажиментите към общините, също така, не е съчетано с предоставяне на повече финансови средства - прехвърлените отговорности варират от инфраструктурни дейности, като жилищно и пътно строителство, обществен транспорт, до икономически функции и социални дейности, като образование, култура и здравеопазване.
Нещо повече, централната власт осъществява строг контрол върху дейностите на местната власт. Бюджетите, финансовият мениджмънт, набирането на приходи и извършването на разходи са все още под централизиран контрол. Закон за финансовата самостоятелност на общините се готви едва за 1998 г. Като потвърждение за съотношението на силите между централна и местна власт може да се вземе броят на работещите в държавната администрация (36 000) и местните администрации (20 000). На практика поради законово неизяснените функции често държавните администратори се намесват в работата на местната власт.
В този контекст и най-похвалният опит да се постигне договореност с общините - например съвместното финансиране на театрите (50% - от държавата, 30% - от общините, 20% - собствени приходи), остава напразен, щом като общините не разполагат нито с финансови възможности, нито с инструментариум за набиране на средства, така че да могат да изпълнят своите задължения по договора.
Независимо от тези проблеми обаче, общините вече започват да изграждат асоциации с цел лобиране и отстояване на своите общи интереси. В частност това включва и развитието на туризма и маркетингови инициативи, което е пряко свързано с културния туризъм. Практически няма истински връзки между общините на регионално ниво и затова свързването им в асоциации придобива все по-голямо значение. Връзките на регионално ниво се представляват от областния управител, който се назначава от Министерския съвет. В същото време Министерството на строителството и териториалното развитие има важни функции за законодателни инициативи и също е представител на централната власт при съвместната работа с общините. От съществено значение е обстоятелството, че областният управител съблюдава за законността на решенията на общинските съвети и практически може да спре изпълнението на едно или друго тяхно решение.
От гледна точка на културната политика регионалното ниво е важно измерение за формирането на културна стратегия с цел оптимизирането на ресурсите - да се избегне дублирането на функции и да се състави йерархия на културните потребности на региона. Например, в един регион е необходимо да има само една библиотека с много богат фонд, един театър или оркестър с оптимален състав, вместо всяка община да поддържа собствени организации с недостатъчен капацитет или неефективен състав.

Гражданското общество и партньорството
Хората и организациите, които изграждат сложната тъкан на гражданското общество, освен че са потребители на култура, играят и важна роля за развитието и определянето на културната политика. Положителен пример е вече проведеният обществен дебат и привличането на вниманието на медиите върху проектозакона за читалищата, което е довело до някои негови изменения с оглед на изискванията на демократичното общество. Освен това много граждански организации могат да бъдат с културна насоченост или да имат такъв предмет на дейност - затова те също са интегрална част от културния спектър.
Важно е да се отбележи, че едно силно гражданско общество може да промени мисленето на хората по отношение на техните собствени правомощия. Гражданското общество, от своя страна, дава положителна мотивация на хората и тъкмо това се оказа важно за други посткомунистически страни, където връщането на знаменити културни дейци в страната спря изтичането на мозъци и таланти. Сама по себе си липсата на демокрация причинява това изтичане.
Идеята за партньорството, споделянето на властта и създаването на сфери на сътрудничество между различни институции е слабо развит принцип в България. Разбира се, и на Запад има какво още много да се направи в това отношение. Поради тази причина Западът се стреми да докаже с нови и по-силни аргументи, че този принцип е от жизнено важно значение за гражданското общество. Западната действителност е различна, но в същността си този проблем е еднакво важен за всички страни. На Запад този проблем има два аспекта. Първият се отнася до овладяването на арогантната сила на бизнеса чрез развитието на бизнес, съобразен с груповите и гражданските отговорности и чрез свързването на бизнеса с обществените ценности. Вторият аспект се отнася до убеждението, че държавата и обществените институции трябва да имат готовност по отношение на предоставянето на права и да бъдат по-инициативни. "Невидимата паяжина", която свързва обществото е в овластените индивиди, които изграждат гражданското общество, контролират властта на държавата и действуват като преграда срещу неконтролираната неофициална власт.
Заплахата за гражданското общество, следователно, идва не само от държавата, но и от неофициалните структури на властта. Казаха ни, макар разбира се, това да не може да се докаже, че договори за лицензи се сключват, без да има достатъчно прозрачност, или че правото за управление на парите за реклама на големите мултинационални компании е делегирано на български представители по нечестен начин. Още по-страшно и тревожно е чутото от нас, че във всяка дейност, която предполага търговска печалба, честното поведение носи загуби. Най-важният пример за нас остана нелегалното производство и запис на аудиокасети, видеокасети и компактдискове, което води до дъмпинг в цените и едновременно с това до неплащане на авторски права. В резултат от това дори най-популярните български поп-звезди не могат за живеят от приходи от авторски права. Това пиратско производство и разпространение се контролира от "мафиозни" фигури, които не се колебаят да използват заплахи и насилие, за да запазят своите позиции. Знае се кои са те, но въпреки това те остават недосегаеми. Но тази пиратска дейност има далеч по-голямо отрицателно значение, защото тя означава, че не може да бъде създаден реален пазар на културните индустрии. Честните продуценти не могат да натрупат капитал за да инвестират в оборудване или да предплатят на творците; развитието на реална дистрибуторска мрежа е възпрепятствано, а животът на творците е труден.
Проблемите на гражданското общество определят до голяма степен развитието на културните дейности в България, но те все още не са разпознати като проблеми на политиката на Министерството на културата. Докато посочените фундаментални за демокрацията положения не се видят като проблеми, всяка воля и енергия за извършване на културна дейност ще бъде скована. Погледнато в дългосрочен план е по-ефективно да вложиш или да пренасочиш ресурси и време за решаване на проблемите, свързани с демокрацията, и да ги решиш по законов път, отколкото да продължаваш традиционно субсидираните дейности.

Субсидии за културата:
Делът на разходите за култура от националния бюджет е 1.37%.
Разходите за култура в рамките на държавния бюджет са се увеличили от 1990 г. до сега 10 пъти в номинално изражение, но в реални стойности, взети към 1995 г., са намалели с 80%.
Бюджетът на Министерството на културата, който не включва разходите за радио и телевизия, се е увеличил в сравнение с 1991 г. 5 пъти в номинално изражение, но в реални стойности се е свил до 58%.
Средният процент на собствените приходи за културните институции се е запазил доста постоянен за периода 1988-1993 г. - около 3.5%, въпреки че отделни институции като театрите например значително са повишили своя дял.
Съотношението между общите разходи за култура на държавата и на общините не се променило съществено от 1989 г. - 70% на държавата и 30% на общините през 1989 г.; 64% на държавата и 36% на общините през 1995 г.
В рамките на Министерството на културата дяловете от бюджета са следните за 1995 г. (цифрите в скоби се отнасят за 1991 г.):
18% - театри (20,3%)
11,8% - опери (12,3%)
15,8% - образование по изкуствата (14,4%)
6,6% - филхармонии (5,5%)
4,69% - филмопроизводство (7,37%)
3,3%- международни дейности (2,6%)

В някои сектори, като например в операта, държавата осигурява почти всички средства - 98%, докато в други, например в театъра, те са 56%, при музеите - 33% (остатъкът се покрива от местните власти).
93,3% от бюджетните фондове на Министерството на културата отиват за текущи плащания, от които заплатите имат най-голям дял (76% в операта, 68% в театъра, 59% в образованието по изкуствата). За капитални инвестиции се заделят 6,4%. 1 - 2% отиват за проекти извън съществуващите институции.
Приватизация е осъществена предимно в културните индустрии като филмопроизводството и издателската дейност.
Не са правени никакви последователни опити да се трансформират обществено субсидираните културни организации във фондации или други подобни формирования.

Културата в условията на пазарна икономика
Въведение
Културният сектор в България в момента се сблъсква с една начеваща пазарна икономика, което създава множество трудности. От съществено значение е културната администрация и творците да разбират динамиката на процеса на налагане на пазарната система поради две основни причини. Първо, за да могат да преценят как въвеждането на пазарни механизми може да помогне или да попречи на развитието на културата. И второ, за да може при вземането на решения да се предприемат подходящи мерки, които да гарантират, че стойността и ценностите на тези културни дейности, които не могат и не си поставят за цел да оцелеят в условията на свободен пазар, ще бъдат насърчени, подпомогнати и защитени. Тази намеса произтича от необходимостта да се подпомогнат изкуствата и образованието, да се опазва и развива културното наследство - паметници или традиционни форми на изкуството като фолклора, да се поощрява експерименталното изкуство.

Елементарно разбиране  за ролята на пазара
Много българи твърде елементарно разбират идеята за свободен пазар като "пълна свобода". Но тъкмо поради скритите слабости на "чистите пазари" те никога не са толкова свободни, колкото изглеждат. На Запад стремежът към монополизация се превръща в пречка за конкуренцията, особено в такива сфери на културата като периодичен печат, радио и телевизия. Държавата играе ролята на арбитър, когато са налице диспропорции или разпадане на пазара, и подпомага честната конкуренция чрез анти-монополни закони и т. н. В други сфери чистият пазар не може да съществува, например при обществени ценности като образованието, и държавата се намесва, за да осигури извършването на тези обществени услуги. В други случаи държавата установява приоритети, които пазарът не оценява по подобен начин. Чрез данъчни преференции или утежнения, като например по-нисък данък добавена стойност за културните дейности или фиксирани по-ниски цени (например за книгоиздаването), държавата насочва пазара в посоката, която желае.
Съществуват и други форми на контрол върху свободното развитие на пазара чрез традиционното градско и регионално планиране - например ограничаването на безразборния масив от знаци и изображения, който е форма на визуално замърсяване, или на шума от дискотеките. Българската културна политика обръща твърде малко внимание на тези аспекти на пазара. Всичко това има за цел да смекчи крайностите на пазарното поведение в името на общото благо.
Идеята за пазарна икономика, в смисъла който й придава Западът, често остава неразбрана: "Всичко е пазар, можеш да правиш каквото искаш" - каза един администратор; "Капитализмът е анархия" - твърдеше друг; "Големите винаги печелят" - думи на един критик.
По този начин пазарните отношения се насочват, коригират, направляват или поощряват. Основните закони задават общата рамка на пазарните отношения, но зад тях се крият редица способи за  прецизно регулиране. Механизмите за прецизно регулиране изискват различни стратегии, специфични инструменти, форми на интервенция и политика. Кое е подходящо за един или друг случай, зависи от възникналата необходимост, от приоритетите на обществото и от оценката, кое ще е най-ефективното решение за постигането на определените цели.
Към по-широко разбиране на понятието "култура"
Ние отбелязахме в дискусиите си с представителите на министерството, както и с други хора, имащи отношение към културната политика, че тяхната дефиниция за културната сфера и културния пазар е със силно стеснен обхват. Първо, тази дефиниция включва само субсидираната култура, без да се има предвид и комерсиалната. Второ, тя изключва масовата култура - често към нея се отнасят като към "имитация на култура". И трето, много сфери, като например дизайна на градското пространство (включващ архитектура, уличен дизайн и т. н.) или индустриалния дизайн, не се включват в това определение.
Тези бели петна водят до редица сериозни последствия. Субсидираните, комерсиалните и любителските културни дейности представляват органично свързана мрежа. Просто не е възможно да се сегментира един сектор от културата и да се отдели той напълно от връзките си с останалите сектори. Например хората, работещи в театъра, могат да преминат по-късно на работа в комерсиалната телевизия и периодът на работа в субсидирания театър може да се окаже за тях период на професионална подготовка. Музиканти, работещи във филхармонични оркестри, понякога участват в концертите на комерсиални поп-музиканти. Художниците понякога работят за рекламни къщи. Любителят-занаятчия би могъл да изкарва прехраната си като създаде свое занаятчийско ателие. 
От друга страна, развитието на комерсиалните дейности, като например книгоиздаването, радиото и телевизията, често става определящо дали субсидираните или любителски организации и творци ще станат достояние на широката публика.
Затова състоянието, условията и динамиката на комерсиално развиващите се културни индустрии би следвало да бъдат от първостепенно значение за Министерството на културата. Министерството трябва да е обърнато към всеки един аспект на културата и трябва да го познава добре. Това не означава, че то трябва да се намесва във всяка сфера, а по-скоро чрез достъпните му лостове на властта да се старае да увеличи до максимум потенциалната сфера на културата като цяло. Например, то би могло да предизвиква отношение и да търси позитивно решение по проблеми, свързани с културното наследство, от структурите, отговарящи за туризма. В други случаи може да се окаже, че Министерството на търговията е най-важният партньор, когато става въпрос например да се използват музикални оркестри за промоция на външнотърговски изяви или пък да се намалят вносните мита за музикално оборудване, които очевидно задушават националната звукозаписна индустрия. Същевременно вътрешното министерство и полицията могат да бъдат най-важният партньор в ефективната борба с пиратството - една язва, която отнема възможностите за оцеляване на творците.
Поради тези причини е много важно министерството и другите структури, които отпускат субсидии за културата, да познават развитието на културния пазар. Само при едно детайлно познаване на ситуацията министерството ще може да прецени каква ще бъде неговата културна политика.
Белите петна в познаването на масовата култура
В случая от значение е министерството и анализаторите на културните процеси да приемат, че няма обособена категория "високо изкуство", която е някак си неизбежно добра и се нуждае непременно от субсидии, сравнена с друга категория "ниско изкуство" или масова култура, която от своя страна е лоша, имитативна и комерсиална. Може да има лошо "високо изкуство" и добро "ниско изкуство". Двата вида са взаимосвързани и в някои случаи пълноценното и живо българско изкуство може да се прояви чрез масовата култура. Възходът на британската поп-култура на световната сцена през шейсетте години ("Битълс", Дейвид Хокни, модната дизайнерка Мери Куант) беше неразделно свързан с качеството на обучението по изкуствата във Великобритания и в основата му стоеше познанието на класическите изкуства. С течение на времето произведенията на тази масова култура се превърнаха в традиция и станаха "класически" за всички слоеве на обществото.
А какво е фолклорът, ако не масова култура от предишни епохи? Защо тази масова култура от историята да влиза в пантеона на "изкуствата", а съвременната масова култура да бъде обвинявана, че е "имитативна". В националния доклад тя е наречена "ерзац-култура", която застрашава да "размие стойностното в морето на посредствеността". Разбира се, не всяка популярна песен, вариететно шоу или радио-програма са добри сами по себе си, но трябва да се отбележи, че произволното разграничаване между "старо" = добро и "съвременно" = лошо не е подход, който ще доведе до културна политика, живо свързана с хората, за които е предназначена.
От съществено значение е дейността на Министерството на културата и въобще на хората, ангажирани с културна политика, да е адекватна на вкуса на младите хора и на новите тенденции в обществото. Както показват последните социологически проучвания за младежта в България, техните културни предпочитания се различават от тези на по-старото поколение, а след едно-две десетилетия те ще бъдат хората, които ще ръководят министерствата, възловите институции и бизнеса. Не е учудващо, че с първата глътка въздух свобода те са налетели на американската култура като пчели на мед. Когато с времето този първи интерес намалее, вероятно ще се открият възможности да се появи нова българска масова култура, която ще е по-тясно свързана с националните си корени, както например вече започва да става в поп-музиката. Подобно развитие може да бъде подпомогнато от едно позитивно отношение от страна на министерството към масовата култура. В същото време ние разбираме, че влиянието на американските медии е голямо и може да започне да доминира на българския пазар. Но това само още веднъж показва защо министерството и всички, които са свързани с културата, трябва добре да познават динамиката на културните индустрии, така че да изграждат адекватна културна политика.
Стара и нова култура
Ние също сме на мнение, че в този преходен период историческото наследство на българската култура, на пръв поглед, е по-адекватно на процесите на възраждащата се българска идентичност. Но културата е нещо живо, едновременно проекция на разкриващия се живот и създаване на живот. Затова културното наследство и съвременната култура са еднакво значими. Въпреки това ние видяхме, най-общо казано, недостатъчна подкрепа за съвременното изкуство и за изграждащия се пазар на изкуствата, въпреки че след години съвременните произведения на изкуството ще станат важна част от българското културно наследство. И наистина, ако сега не се колекционират съвременни произведения на изкуството в българските художествени галерии, след години ще има сериозни празноти. Или казано по друг начин, днешната съвременност се превръща в утрешна класика. Независимо от финансовия недостиг на министерството и купищата проблеми, свързани с културното наследство, първостепенна задача остава необходимостта да се поощри създаването на нови произведения и обновяването на колекциите. Подкрепата за обновяване на колекциите, да речем за пластичните изкуства или занаятите, след време би могло да подпомогне развитието на широка мрежа от производства - от производството на мебели, до модата и битовия дизайн.
Културата и качеството на градския живот
Хората, отговарящи за културната политика, включително и тези в министерството, отделят малко внимание и нямат обстоен поглед върху естетиката на градската среда. Културата е също така и качество на живота. Това може да бъде забелязано в чист вид в градското пространство - уличният дизайн, произведенията на изкуството на обществени места, архитектурата, дизайнът на интериорите на обществените сгради и места като кафенета и др., индустриалният дизайн като цяло и т. н. Една от причините за това игнориране може би отново е фактът, че тези неща се създават в комерсиалната сфера. Но ние се срещаме с живата култура в ежедневната си среда, а не само на специализирани места като музеи и галерии. В това отношение министерството също би трябвало да има функции на предоставяне на възможности, поощряване и защита. Биха могли да се организират конкурси и награди за уличен дизайн, за дизайн на интериори и дори за дизайн на паркове. Могат да се въведат поощрения за художници, които допринасят за естетическото качество на всекидневните продукти за потребление (навярно в сътрудничество с Министерството на търговията). Но тези безкрайно много възможности могат да се открият, само ако министерството погледне много по-широко на връзката между комерсиалната и некомерсиалната култура.
Предприемаческо поведение на организациите в сферата на изкуствата и културните индустрии
Този проблем има два аспекта. Първият е превръщането на субсидираните културни организации в по-пазарно ориентирани. Вторият е развитието на чисто пазарно ориентирани културни организации.
Много от субсидираните организации биха използували пазарните механизми, за да си помогнат в постигането на своите художествени цели - например, търговската печалба от продажбата на картички и сувенири, която след това се насочва за нуждите на творческата дейност. Съществуват обаче множество пречки, които възпрепятствуват превръщането на субсидираните културни организации в по-ефикасни и по-конкурентноспособни, дори спрямо комерсиалните организации. Те нямат финансова самостоятелност, например, нямат възможност да инвестират в производство на картички, сувенири или копия; затруднени са от трудовото законодателство, което не позволява изграждането на оптимална организационна структура. Като пример за отрицателно следствие от трудовото законодателство може да се посочи работното време на музеите, които с малки изключения (такива установихме в Бургас), са затворени в неделя, когато по принцип хората са свободни да ги посещават. Тези пречки имат и друг отрицателен ефект, защото те ограничават нововъведенията, не стимулират въображението и правят бездействени културните организации. Към това може да се добави, че те възпроизвеждат управленско и административно поведение от стар тип, което разчита на нерешаването на тези проблеми.
Що се отнася до комерсиалните организации, независимо от трудностите пред тях (какъвто е примерът с нечестните условия за получаване на лицензи в сравнение с държавните организации), в много случаи те показват предимства, от които както министерството, така и субсидираните културни организации могат да се поучат. Може би, по начало тяхното предимство е, че те са свободни да се съобразяват с масовия вкус. После, те не произвеждат продукция, която да цели ангажименти на един свръх-претоварен щатен състав.
На много места в културната сфера комерсиалните организации играят важна, ако не и определяща роля в културното развитие, например, като книгоиздаването, радиото, музикалната индустрия, изобразителното изкуство, организирането на различни прояви. Следователно, въпросът как те са свързани със създаването и прилагането на културната политика, е от изключително значение.

Публиката като потребител
Идеята за потребителя предизвиква планина от проблеми. В миналото е било възможно, в известен смисъл, да се игнорират ценностите и поведението на потребителите при създаването на културните продукти. Сега вкусът и предпочитанията на потребителите могат да бъдат ясно видени чрез избора, който хората доброволно правят. Свободата на потребителите да избират (липсата на приходи може да означава, че няма истински избор) пренасочва фокуса на производителите на културна продукция от самия продукт към маркетинга.
Маркетингът е нещо повече от рекламата и продажбата. Той би следвало да бъде основен принцип при изграждането на организационната структура и да бъде в основата на всяко решение, изисквайки винаги да се задават въпроси от рода на: как една или друга проява ще бъде приета от публиката, към кого точно е насочен един или друг културен проект, или кои са най-добрите начини, за да се достигне до търсените потребители. Маркетингът, също така, се занимава с проблема как една организация се представя пред тези, които я субсидират или подпомагат, по подобие на поведението в бизнеса, като начин да убедиш другите в твоите предимства.
В резултат на този подход се установяват нови взаимоотношения с публиката и в някаква степен приоритетите на създателите на културна продукция се променят. Той дава по-голяма власт на потребителите, но това не означава непременно по-ниско качество. Едно изследване на Министерството на културата на Швеция показва, че когато книгите за библиотеките се определят от избора на масовия читател, а не от библиотекарите, този избор, оценен по независими критерии, е не по-лош.
В момента и в министерството, и в субсидираните културни организации почти изцяло отсъствува идеята и приложението на маркетинга и маркетинговите изследвания. От гледна точка на все по-нарастващата роля на потребителя, необходимо е както да се пренасочат енергии и ресурси от производството към маркетинга, така и да се изградят необходимите знания и умения, за да се извърши това.
Културните дейности не могат да не се съобразяват с пазара
Така или иначе, в пазарната икономика културната дейност неизбежно има отношение към пазара. Най-важната връзка може би е на макрониво - състоянието на цялата икономика определя както размера на субсидиите, които се отпускат за култура, така и финансовите възможности на отделните хора да бъдат потребители на културни продукти. От друга страна, когато потребителите имат свободата да избират, всички културни дейности се конкурират да спечелят времето на потребителя, като по този начин се концентрират върху необходимостта да създават културни продукти и услуги в зависимост от неговите предпочитания.
Както бе отбелязано, голяма част от културните производства са в условия на пазарни принципи и принуда. Това означава, че те работят в условия на конкуренция и могат да оцелеят, само ако съществува или ако успеят да създадат пазар за техните продукти.
Колебание между крайности
Отсъствието на оценка и разбиране за ролята на пазара като цяло и за културния пазар в частност, както и за начините, по които държавата чрез своите прерогативи може да подпомогне доброто функциониране на пазара, означава, че скоро българите ще бъдат разочаровани от самата идея за пазарно стопанство. Държавата се лута между крайностите на пълния контрол в някои сектори до пълната липса на контрол в други. В някои от секторите е извършена шокова терапия, а в други е останало държавното администриране. Резултатите са: несъгласуваност и нестабилност.
В културната сфера посочените две тенденции са очевидни, докато остава под въпрос дали тяхното решаване е превърнато в цялостна културна политика. Министерството на културата и другите държавни структури, свързани с културата, не са анализирали и оценили как пазарът или отсъствието на пазар във всеки един отделен сектор и във всеки един етап от производствената верига (от производството до маркетинга и промените в потребителските предпочитания) се отразяват на тяхното развитие. В резултат от липсата на разбиране от страна на министерството за механизмите на културния пазар, инструментите за осъществяването на културна политика са силно ограничени.
Киното и пазарът
Първият подход - шоковата терапия, е приложен във филмопроизводството и филморазпространението. Държавата почти напълно се е оттеглила. В същото време, поради настъплението на видеото, броят на кината в страната е тревожно малък. Цялостният ефект е колапс на системата. При обективните условия на българското филмопроизводство, при съществуващия международен контекст на филмопроизводство и при динамиката в неговото развитие, българското кино може да оцелее само като художествена ценност. Съществувала ли е изобщо идеята в съзнанието на хората, правещи културна политика, че киното е и индустрия, и че тя също по някакъв начин трябва да оцелее? Означава ли това, че киното е някак си по-маловажно с оглед на културната политика, въпреки че то е част от новите медии, които са изключително важни? Съществува ли някаква алтернатива? Би ли могла идеята на Националния филмов център за събиране на данъци от видеоразпространението, по подобие на френската система, да компенсира оттеглянето на държавата в този сектор?
Издателската дейност и пазарът
Издателската дейност е в по-различно положение, доколкото книгоиздаването е различно от филмопроизводството. Необходимите пари за производство са по-малко, а самият производствен процес е относително по-прост. Тук държавата частично се е оттеглила, държавата е предоставила юридическа самостоятелност на издателствата и в същото време е налице и един доста витален издателски сектор. Националният център за книга е въвел някои стимулиращи схеми за развитие като Програмата за подкрепа на книгата, която залага на смесеното финансиране и е насочена в три области: съвременни български автори и българска класика, българска хуманитаристика и справочна литература, и преводни издания. Но докато системата за книгоиздаване е относително стабилна, то маркетингът, книгоразпространението и търговията на дребно са проблематични и отчасти в колапс. Книжарниците са затворени и са заменени от улична търговия, като по този начин предлагането на книги е силно ограничено. Малко са стабилните книгоразпространители и те трудно могат да обхванат целия пазар. Националният център за книга е наясно с тези основни слабости, но няма изгледи, че Министерство на културата или съответните структури в търговията, са готови за разрешаването на проблемите, които са напълно в рамките на тяхната компетентност. Съществуват множество бързи, косвени начини за подпомагане на книжния пазар, от рода на краткосрочно подпомагане за наемите на новооткритите книжарници; подпомагане на тези дистрибуторски фирми, които предлагат по-широка гама от стоки; осигуряване на специални доставки за библиотеките; подпомагане при покупка на превозни средства за разпространение; пренасочване на инициативите за осигуряване на работни места към книжния сектор с цел подпомагане на търговията с книги.

"Невъзможно е да купуваш всеки ден вестници, защото това ще надхвърли една средна месечна заплата" - думи на библиотекар от Панагюрище.
Музиката и пазарът
Ситуацията в музиката е различна. Класическата музика с нейните институции - филхармонии, опери и образователна инфраструктура, остават субсидирани по начина отпреди 1989 г., въпреки че реално тази субсидия е намаляла. От друга страна звукозаписът е преминал изцяло към частния сектор, изпитващ трудностите и страдащ от пиратството, както вече беше посочено по-горе. Популярната музика въобще не попада във вниманието на министерството и нейното развитие е оставено на пазарните тенденции. Националният център за музика, който е органът в министерството, отговарящ за музикалната сфера, не е установил връзката между класическа, фолклорна и популярна музика, както и механизмите за подкрепа или данъчни регулации, чрез които един сектор би могъл да подпомага друг. Така например, ако проблемът с пиратство категорично започне да се решава, това ще доведе до приходи от данъци от популярната музика (например данъчно облагане на разпространението на касети) и тези приходи, ако това се превърне в културна политика, могат да отидат за подкрепа на класическата, фолклорната и дори на самата популярна музика.
Театърът, музеите, културното наследство и пазарът
В редица други сектори като театъра, музеите и културното наследство е заета точно обратната позиция. Театралната инфраструктура, например е останала непроменена като форми и структури. Театри не се били затваряни досега и все повече ресурси са необходими за да се поддържа една неефективна система, въпреки че една частична шокова терапия може да освободи ресурси за самото производство на театрални продукти. Девизът "да се подпомага не опаковката, а продукта" би могъл да стане един възможен ориентир за политиката на министерството. Това означава да се види, че трябва по-малко ресурси да се използват за институциите ("опаковката"), а повече за създаването на театрални постановки ("продукта"). Средствата, които министерството се опитва да отдели за проекти, спрямо издръжката на съществуващите театри, представлява все още само 1 - 2% от общия бюджет за театрите.
Каква е причината и основанието за относителната протекция на класическата музика и театрите? Те по-важни ли са от филмопроизводството и книгоиздаването? Това може да има своите дълбоки основания, но нито националният доклад, нито нашите дискусии с хората, отговарящи за културната политика, ни дадоха обяснение защо съществуват охраняеми "културни резервати" и какви са били целите на вземаните решения в тези сфери.
Други сектори като музеите и културното наследство са останали неприкосновени и изцяло откъснати от пазарните тенденции, само в полезрението на централната и местна държавна власт. Това ли е единственото решение? Не съществуват ли други начини за мениджмънт на музеите и на културното наследството? Всички музеи в страната ли са от едно и също значение? Не съществува ли йерархия в тяхната значимост? Ясно е, че има музеи от национално значение, други са с регионално значение, а има и с местно и дори с по-ниска степен на значимост музеи. Всички те еднакво ли заслужават да бъдат издържани? Не биха ли могли някои от тях да се прехвърлят на доброволни организации, за да осигуряват те тяхното съществуване? Не биха ли могли някои от тях, които са без особена значимост, дори да бъдат закрити? Цялото ли културно наследство е ангажимент на държавата? Трябва ли то изцяло да бъде собственост на държавата? В много страни голяма част от културното наследство се притежава и стопанисва от частни лица, разбира се, при строго определени условия. Не могат ли, следователно, някои обекти от културното наследство да се прехвърлят на частни лица, фондации, асоциации или други граждански организации? Тези идеи не означават, че културното наследство просто ще се прехвърли към пазара, а че ще дойдат нови хора, може би с повече познание за положителните и отрицателни характеристики на пазара. Колективните усилия на тези хора ще запазят културното наследство като ценност на всички българи. В този смисъл подобни идеи носят духа на пазарните отношения и в същото време са по-ефективен начин за мениджмънт на културното наследство. Не можахме да разберем дали в момента текат някакви дебати по тези проблеми.
Фолклорът, художествените занаяти и пазарът
Много често на фолклора и на художествените занаяти се гледа като на дейности или произведения, които трябва да бъдат запазени и отстоявани в техните "оригинални" и "чисти" форми. Всяка идея за пазарен механизъм се възприема като опасност за тяхното оскверняване. Въпреки че е важно да се съхрани връзката с оригиналния културен източник, все пак е необходимо фолклорът и художествените занаяти да развият свои собствени съвременни форми, ако искаме традицията да остане жива (например посоченият вече случай с мюзикъла "Речен танц" /"Riverdance"/, основан върху ирландски фолклорни танци). В повечето случаи фолклорът не се нуждае от пазар, защото обикновено той се изпълнява спонтанно и от непрофесионалисти, които нямат за цел да го разпространят извън местните традиции, от които той извира. Той наистина е жив, просто защото въплъщава желанието да бъде изпълняван от някого за собствено удоволствие, а ако има публика, тя е добре дошла. Но независимо от това съществуват и много добри фолклорни групи, чиито произведения са пазарно ориентирани. Фолклорните групи са елемент от международната културна политика на България и по този начин те участват и в международния пазар.
Случаят с художествените занаяти е по-различен. Много от произведенията, които видяхме, включваха чисто фолклорни елементи, но това бяха имитации на форми в обработката на платове, дърво и ценни камъни, без да са развили нови стилове и похвати. Трябва да се знае, че в областта на художествените занаяти съществува огромен потенциал за създаването на нови продукти за битова употреба, модни облекла, сувенири за вътрешния и туристическия пазар. Туристите, особено тези които не за първи път посещават България, биха искали да купят нещо ново и различно. От друга страна, занаятите биха могли да осигурят нови работни места или да осигуряват допълнителни доходи на много хора. Министерството все още не е оценило големия потенциал на художествените занаяти и като поле за творческа изява със свои собствени права, и като сектор от икономиката. Културната политика в този пункт предполага връзка и с други правителствени структури, например с тези, които отговарят за регионалното развитие и туризма. Целта е да бъдат създадени малки и средни предприятия и да се стимулира предприемачеството в този сектор. В дългосрочен план това би могло да подпомогне развитието на смесени производства като например модната индустрия (трябва да отбележим, че нашата експертната група се срещна с млади модни дизайнери, които казаха, че не могат да намерят пазар за своите произведения).
Определящо е, и това се отнася особено за пластичните изкуства, че не е развит пазар на изкуствата. Един аспект от този пазар остава недоразвитата връзка с бизнеса и то не само като вероятен спонсор, но и като купувач на произведения на изкуството за обзавеждане на офиси или частни домове. Тук усилията трябва да бъдат насочени към данъчно стимулиране на пазара на изкуствата, което от своя страна косвено подпомага творците. Понастоящем всяка форма на спонсорство е част от облагаемия приход и по този начин всяко дарение или покупка не се ползват с данъчни преференции. Данъчните преференции биха имали двоен ефект - от една страна самото изкуство ще получи подкрепа, от друга - ще се намали тежестта на държавата при отпускането на субсидии за изкуството.
В заключение трябва да отбележим, че сегашната културна политика има твърде ограничен инструментариум. Акцентът пада в по-голяма степен на отпускането на субсидии, отколкото на развитието на финансови и други механизми, които биха могли да доведат до косвена подкрепа за културата. Важно е да се отбележи, че при актуалното състояние на културата в България, много от дейностите, които министерството би трябвало да подпомага чрез финансиране, са различни от тези, които биха получи подкрепа в Западна Европа. Например, структурите за книгоразпространение са развити на Запад, докато в България не са; или курсовете по арт-мениджмънт, които на Запад са част нормалния учебен процес, в България все още не са; или организациите, занимаващи се с маркетинг на изкуствата, са доста добре развити на Запад, за разлика от тези в България. Това означава, че министерството трябва да обмисли по нов, по-продуктивен начин използването на финансовите средства и на своята намеса (този проблем се разглежда в раздела за начините на осъществяване на културната политика).
Механизми за осъществяване на културната политика
Както беше констатирано културната политика започва от политическите дебати, които водят до определянето на главните цели. От тук следва определянето на стратегията и приоритетите, които се прилагат от нормативната уредба и разпределението на ресурсите. Или както отбеляза един интервюиран именно "законът и левът" са факторите, които определят ефективността на културната политика. Обаче и законът, и левът се използват по доста елементарен начин.
Министерството разполага със следните четири средства: няколко закона, множество наредби, които определят развитието на културната политика, финансови и човешки ресурси в рамките на министерството и свързаните с него ведомства, които са носители на професионални умения и ноу-хау. Особено последните сами по себе си, ако са добре развити, са успешен заместител на парите, тъй като те могат да помогнат на системата на културата да работи по-ефикасно и резултатно.
Творческо прилагане на закона
Всеки закон, отнасящ се до културата, трябва когато е възможно да се базира на конституцията и гражданския кодекс, като по този начин се премахва необходимостта от конкретни закони за културата. Така ние не сме сигурни какво точно ще бъде съдържанието на бъдещия закон за културата. Тъй като конституцията гарантира свобода на словото и сдружаването не би трябвало да има нужда от закон за цензурата. Излишеството от новосъздадени закони води до големи усложнения. Например три закона се отнасят до регистрацията на организациите с идеална цел: Законът за лицата и семействата, Търговският закон и Законът за организациите с идеална цел, базирани на постановление от 1991,а по принцип е достатъчен един закон за създаване на юридическите лица, който трябва да обхваща всички възможни случаи.
Министерството трябва да постави ударение в своята работа върху създаването на подзаконовата уредба. От тук произтича основният аргумент, че не е необходимо тези наредби да се внасят в парламента с неговите продължителни процедури и, че същите могат да бъдат променяни по-бързо. Законът е по същество инструмент, който не се променя лесно. Ние разбиране причините за желанието да се създават закони, което се дължи на отсъствие на държавност в страната и по този начин скептицизмът по отношение на прилагането на наредбите и ръководните принципи е фактът, поради който ние подчертаваме необходимостта от изграждане на структурите на гражданското общество. Но законите и особено малозначителните закони могат да претоварят системата. Също така не си струва усилията да се създават закони, които не могат да бъдат прилагани или такива, изработването на които ще отнеме твърде дълъг период от време. Например преди законът за спонсорството да бъде окончателно вписан в регистрите, трябва да бъде възможно да се създаде кодекс за спонсорството, в който се посочват правата и задълженията, както на спонсорите, така и на хората на изкуството така, че никой да не предявява прекалени изисквания към другия. Също така трябва да бъде улеснено сключването на договори, които позволяват на музеите да издават пощенски картички.
Това подчертава необходимостта от създаване на стъпаловиден комплекс от регулиращи механизми с различна степен на приложимост и пълномощия. На върха се намират конституционните права, които имат отношение към културата, по-надолу следват ограничен брой конкретни закони за културата, като например закони за защита на културното наследство; и най-отдолу редица наредби, постановления, ръководни принципи, политика и програми. Посредством последната група механизми Министерството може да води ефективна политика и да оказва значително влияние. Например политиката да се поддържа една група от организации или дейности, вместо друга, насочва развитието, по същия начин като например при обучението на мениджъри по изкуствата.
В кръга от механизми за въздействие е нужно министерството да определи приоритети, които не са очевидни за нас. Така трябва да бъде направена преценка дали е по-важен закон за спонсорството, отколкото, да кажем, такъв за неправителствените организации в областта на културата или даже дали целите на тези бъдещи закони не могат да бъдат постигнати с други средства.
Второ министерството трябва да реши прецени дали самото то е най-подходящата институция за налагане на подробностите на наредбите от гледна точка на тяхната приложимост. Така например законът за авторското право може би е по-добре да бъде приложен чрез едно възможно независимо ведомство за прилагане на закона авторското право със съответната инспекция. Защитата на културното наследство може да бъде ръководена от подобна организация.
Основната идея за този начин на работа е да се делегират права когато е възможно на принципа на подчинеността, което значи да се делегира вземането на решения на най-ниско равнище, където това може да бъде ефективно. Първоначалната идея за създаването на национални центрове като ведомства за провеждане на независима политика от името на министерството беше в съгласие с този принцип. Връщането на центровете обратно към министерството ще влезе в противоречие с този принцип.
Ако министерството осъзнае, че може да се освободи като прехвърли права върху по-долните равнища, то ще бъде много по-свободно да наблегне по-ефективно върху основната си дейност, а именно да осигурява структурата в рамките, на която функционира културата. Понастоящем министерският апарат е претрупан с отговорности и дейности, които е по-добре да се възложат на базата на външни договори или да се дадат на други изпълнители.
Този процес естествено значи отказ от власт, но дългосрочната цел е да се постигне по-голяма ефективност, отколкото би могло да бъде постигнато с централизирани средства. Но ако министерството се децентрализира, то трябва също така да децентрализира начина на разпределението на средствата. Липсата на достатъчно ресурси не е причина да се закъснява с децентрализацията.
Въпреки това съществуват няколко области, където децентрализацията е неподходяща. Например техническите формати и спецификации за библиотечна дейност е най-добре да са еднообразни; същото важи и за обикновената статистика, която трябва да бъде по-предварително установена формула; същото се отнася и за контрола върху организациите от страна на министерството, които са финансирани от него, за да се контролира правилното изразходване на средствата съгласно договореностите. Това се отнася и за неговата собствена политика, която трябва да бъде контролирана и оценявана при консултиране с партньорите, които получават средствата.
Творческо използване на парите в областта на изкуството
Целта на този раздел е както да запознае лицата, определящи политиката, с новата практика на финансиране, така и да подчертае необходимостта да се мисли творчески, гъвкаво и по хоризонтала на управленската структура за начина на използване на финансовите ресурси. Това подчертава, че може да бъде преосмислено отношението към някои от по-комерсиално ориентираните начини за финансиране на изкуството в България. Ние съзнаваме, че повечето от тези идеи са произлезли от по-развити пазарни икономики и разчитат на по-стабилна финансова система, която все още не съществува в България. Въпреки това много от идеите по принцип са приложими в българските условия.
Фокусиране върху субсидиите
Сегашната система за финансиране на изкуството в България се базира главно на отпускането на субсидии, според критерии, които отговарят на основните цели на институциите, отпускащи средствата. Въпреки това съществуват други видове субсидии, които не се използват от министерството за провеждане на политиката. Важно е да се увеличи максимално ефектът от субсидиите тъй като другите източници на приходи например спонсорството не винаги оправдават очакванията. Например във Великобритания само 6% от средствата се набират от спонсорство, в Холандия - 3%, в Германия - 3% и във Финландия - 1.4%. Видовете субсидиране включват:
Субсидия от бюджета се отпуска обикновено на клиенти, които имат дългосрочни и солидни взаимоотношения с министерството. Нарастването на техния брой може да стане преграда за нови кандидати и да възпрепятства развитието на нови идеи. Субсидирането на проекти се отпуска за конкретна цел като например представление, еднократно турне, изложба или инвестиране в звено по обучение в областта на изкуството. Тъй като голяма част от субсидирането на проекти, която например съставлява 1-2% от субсидиите на театъра, се насочва към съществуващите клиенти, които често са скрити клиенти на бюджета, не се осъществява обновление на състава им. Финансирането на програми дава средства за насърчаване на разработването на конкретни цели на финансиращата институция. Това е целенасочен начин за решаването на даден проблем и на запад се използва все повече от финансиращите институции за намеса в пазара, свързан с изкуството. Като оставим настрана изключенията, като например програмата за реклама на книги, този начин не се използва широко от министерството. Отпускането на субсидии на базата на конкурентното начало, като награда е начин за поощряване на дадена дейност, който става все по-популярен в цяла Европа. Министерството не е изследвало достатъчно този механизъм. В заключение ще отбележим, че огромното мнозинство от съществуващото финансиране отива като редовен транш за институционални клиенти.
Преминаването към други модели на финансиране чрез конкурси, награди, финансиране на програми и договори е опит да се намерят начини за финансово и морално възнаграждаване на успеха. Бъдещо предизвикателство за министерството би било награждаването на организации например чрез задържане на процент от субсидията, когато това е уместно, и в зависимост от изпълнението на определени критерии и цели.
В България финансирането е съсредоточено почти изцяло върху продукцията, а не толкова върху проекти, свързани с привличането на публика или маркетинга. Пренасочването на разходите към привличането на публиката ще бъде важно за България не само защото ще се решат въпросите за достъпността за публиката, но чрез увеличаването на публиката се създават и възможности за увеличаването на приходите.
Основните нужди на бюджетните организации в България например в театъра са толкова остри, а като се имат предвид съществуващите ресурси е вероятно материалната инфраструктура да способства за упадъка в обозримо бъдеще. Това може да означава, че министерството ще трябва да обсъди някои радикални решения, вариращи от принуждаване на бюджетните организации да споделят общ сграден фонд, за да се увеличи максимално неговото използване, до насърчаването сливането на колективи, до предоставяне сгради на театрите и други подобни, с които те да разполагат както намерят за добре, даже да ликвидират някои от тези западащи активи, за да възвърнат ресурсите обратно в икономиката на културата.
Макар че финансирането чрез субсидии може да бъде използвано по-творчески, за да се постигнат целите на политиката, то има малък мултипликационен ефект. Системата на субсидиране не насърчава получателите да използват ефективно парите. В края на 20 век са създадени множество средства и механизми, които могат да бъдат много по-силни от оказването на помощ чрез субсидиране, тъй като те усилват въздействието на парите или защото парите не сменят притежателя си или защото парите са многократно в обръщение в рамките на икономиката на културата.
Финансиране и икономика на културата
Основната дилема за институциите, финансиращи изкуствата, като министерството на културата, е, че благодарение на традицията и законовите ограничения те функционират в съответствие с определени норми, докато всички техни клиенти работят в "море от капитализъм" с всичките негови финансови структури. Тъй като институциите, финансиращи изкуството в България, ще имат нужда да окажат помощ при промяната на баланса между реализираните и нереализираните приходи, те трябва да насърчават получатели на субсидии да бъдат по-предприемчиви, да разработват търговски средства, за да поддържат обхвата на тяхната подкрепа. По този начин самото министерство ще трябва да бъде по-предприемчиво по начин, който ще развие средства за финансиране, за да способства за тази промяна.
Ключова концепция при оценяването на ефективността е "ефектът на лоста". Тъй като всички финансиращи институции получават далеч повече заявки за финансиране, отколкото могат да удовлетворят, те или отхвърлят много от проектите или отпускат по-малко средства отколкото са поискани. Ако тези институции разполагаха с тези средства, те биха ги отпуснали. Следователно, общия фонд от средствата на финансиращите институции трябва все по-често да се разглежда от гледна точка на "ефекта на лоста", тоест по отношение на ефекта, който се създава от него. В този смисъл, ресурсите означават нещо повече от пари. Те, например, обхващат високото равнище на собствените професионални умения (за които вече е било заплатено), за създаване на връзки и да оказват влияние върху други държавни ведомства, които на свой ред може да генерират нови средства за организациите в областта на изкуството Тук попада специализираната консултация, в рамките на финансиращия орган, която може да даде възможност на даден клиент да се пласира по-добре на пазара и оттам да получи по-високи приходи. Тук се включват и програмите за обучение, които тези институции могат да организират за да функционират самостоятелно по-ефективно.
Допълнително финансиране, извън субсидиите
В България почти не се разглеждат алтернативни подходи за финансирането на изкуството. По-долу ще дадем накратко няколко примера.
Гаранция, която може да бъде дадена в две форми. Първата е по системата "гаранция срещу загуби", което представлява гаранция, при отпускане на субсидия до даден лимит, с която се поема задължението да се изплатят сумите на евентуалните загуби от даден проект. Втората е гаранция дадена от Министерството или дори банка. Тъй като повечето български организации в областта на изкуството, не разполагат с продаваеми активи, понастоящем е трудно да се разглежда възможността за даване на банкови гаранции. Има, обаче някои случаи, като например в областта на занаятите, където продукцията може да се реализира само по време на туристическия сезон. В този случай Министерството може да издаде банкова гаранция за определена сума при някоя банка, за да даде възможност на занаятчията да продаде продукцията си. Същата процедура може да се приложи и за даден запис, който Министерството поръчва да бъде направен от даден състав, за чиято реализация и получаване на приходи ще е необходимо време.
Кредитите биха накарали организациите в областта на изкуството да почувствуват, че могат да постигнат търговски успех от дадени дейности, с които да спечелят допълнителни средства. По принцип, дадена организация може да получи субсидия за даден конкретен комплекс от дейности, а за други да получи кредити, като например за разкриване на кафене, за проект в областта на издателската дейност, или за организиране на турне, от което се очакват добри постъпления. Разбира, се при този подход има и рискове. Тук може да възникне въпроса, дали един по-голям кредит би бил по-ефективен и/или по-рисков отколкото една по-малка субсидия.
Финансирането чрез франчиз, което представлява споразумение с фиксиран срок, обикновено за две-три години, има за цел осигуряването на конкретна услуга, като например обучение в областта на мениджмънта в областта на изкуството. Това е пример за "договор в областта на културата" в действие, при който финансиращата институция има възможност да направи преценка на нуждите и чрез тръжна процедура да намери подходящи партньори, които може да подновява, когато е уместно.
Един начин за набиране на средства без разходи е "знакът за високо качество" или "imprimatur", който финансиращите органи могат да издават на основание на високата си репутация. По принцип, Министерството може да удостоява заслужилите със знак за високо качество или да води класиране за рейтинга на доверие. Само по себе си, това има стойност и е било използвано от финансиращи институции, за да даде възможност на клиентите да набират средства и от други източници, като например от бизнес.
Въпреки, че инвестирането в участия и съучастия понастоящем не е добре развито в България си струва да се спомене тази възможност. От гледна точка на финансиращата институция, изгодата е, че притежаването на дялово участие в даден проект е равностойно на субсидия, което носи възвращаемост, ако се реализира печалба. От гледна точка на получателя на финансирането, това не представлява дълг и ако инвестицията е печеливша, ще бъдат получена само печалба. За отбелязване е, че акционерските взаимоотношения във Великобритания се срещат най-често в областта на новите медии. Това е в резултат на по-открито комерсиалното обкръжение, в което работят хората от киното и видео-индустрията, както и в резултат на необходимостта от тясно сътрудничество с инвеститорите, като се имат пред вид големите разходи за навлизане в тези браншове.
С помощта на ваучери, дадена финансова институция или друга подобна организация може да намери някоя услуга, като например обучение по мениджмънт, консултиране по маркетинг, осигуряване на време за запис в звукозаписно студио, използване на съоръжения за дадена продукция или информационно обучение, която да бъде от полза за нейния контингент от клиенти. Финансиращата институция може след това да проведе преговори с акредитирани доставчици (и понякога да успее да договори отстъпка от цената на базата на по-голям обем на поръчката), които осигуряват услугата срещу ваучър. Ваучерите се раздават в допълнение към прихода или в допълнение към субсидиите за проекти или вместо тях.
Груповото закупуване начин с който дадена финансираща институция или консорциум от организации в областта на изкуството договаря големи отстъпки от името на своя контингент от клиенти, използвайки по-голямата сила на купувача и силата на финансираща страна. Могат да бъдат дадени различни примери за закупуване на по-голямо пространство за поместване на реклами, по-ниски тарифи за отпечатване, закупуване на компютри, време за запис, закупуване на оборудване и съоръжения и т. н., както и за договаряне на преференциални условия с банките. В целия този раздел е залегнала концепцията за търговска печалба.
Заплащането с продукция довежда тази концепция до нейната крайност. То е почти като обърната субсидия или възвръщаема субсидия. даден занаятчия или художник получава субсидия, като в замяна те трябва да дадат на финансиращата институция или на определена благотворителна организация за изкуствата, определени изделия - картина или скулптура. Тези изделия се събират и продават, например на ежегоден аукцион, като постъпленията се влагат отново в допълнително финансиране.
Интересна е концепцията за "финансиране чрез предизвикателство", разработена за първи път в САЩ . Има различни варианти, като един от главните варианти се отнася до финансираща институция, като Министерството на културата, например, която съвместно с някой частен спонсор, чрез които организация в областта на изкуствата може да получи равностойно сума до определен лимит. Друг пример е, когато организация в областта на изкуството получи увеличение на сумата по субсидията на базата на увеличение на публиката и. Основната идея е организацията да бъде поставена пред някакво предизвикателство, за да действа по определен начин. Данъчните насърчения са един много ефективен начин за насочване на средствата към конкретни цели. Обичайните примери се отнасят до празни видео и аудио ленти, които могат да бъдат рециклирани за създаване на филмова или звукозаписна продукция. Друга форма, която също осигурява преференции за спонсорите е насърчение, подобно на нашите данъчни преференции, за насърчаване на реконструкцията на обекти от архитектурно-историческото наследство. Идеята за създаване за дарителски фондове доби популярност в Западна Европа. Група финансиращи институции осигурява на организация в областта на изкуствата фонд от средства, които се инвестират от организация, разработваща културната си програма, чрез спечелени лихви, а не чрез искане на допълнителни ежегодни субсидии. Като се има пред вид сегашното несигурно състояние на българската икономика, тази идея е като че ли преждевременна.
Кръстосаното субсидиране средство, чрез което дадена финансираща институция насърчава организация в областта на изкуството да включи в своята структура звена, работещи на печалба, която след това се реинвестира в дейности с идеална цел. До известна степен, това вече се извършва случайно в България в случаите, когато читалища отдават пространство под наем на кафенета и други подобни. Министерството на културата, обаче, може да потърси съзнателно начини за допълнително насърчаване на подобно развитие.
Кой има полза  от алтернативното финансиране
Разделяйки света на изкуството на четири категории, ние можем да определим къде могат да бъдат подходящи различните видове финансиране.
1. Първата категория може да бъде проект в областта на образованието с почти никакви възможности за евентуална парична печалба. Тук може да бъде много уместен традиционния подход за финансиране.
2. Тук се отнасят мнозинството от финансираните организации и дейности, създаващи продукция за публиката, която плаща под някаква форма - театри, кина, филмови организации, музеи, магазини за приложни изкуства, издателски къщи и пр. Тази група има многобройни органи, чиито главни финансови взаимоотношения са с Министерството на културата. техните аспирации са ограничени от сумата на средствата, които може да им осигури финансовата система. Някои от тях си поставят за цел, или имат планове за развитие, които отиват още по-далеч - те желаят да разкрият рентабилен магазин, чиито печалби те могат да реинвестират в продукт на културата. Тук са подходящи идеите за кредитите или гаранциите.
3. Компании от комерсиалната културна индустрия, които понастоящем нямат взаимоотношения с Министерството, но които по принцип биха могли да установят такива. Множество комерсиални художествени галерии, независими продуценти, или занаятчии, или филмови продуценти, така могат да показват и създават произведения, които всъщност не се различават от творбите, подкрепяни от системата за финансиране на изкуствата. При това, те често са близки до целите, подкрепяни от спонсорите на изкуството. Ако бъдат насърчени, те биха предприели и утвърдили проекти, които отговарят на критериите на Министерството и наистина могат да бъдат по-добре подготвени да направят това от съществуващите финансиращи организации. Да вземем няколко произволни примера. Някои, макар и не всички, комерсиално функциониращи книжарници ще предлагат нова (непопулярна) литература при условие има възможност за споделяне на риска. Същото биха направили и комерсиалните художествени галерии, кина, или театри.
4. Естествено, има редица колективи в областта на културната индустрия, които не проявяват никакъв интерес към подкрепянето на предизвикателствата на трудностите или на новаторския подход, към които тези идеи нямат отношение. Те произвеждат стоки с единствената цел да реализират печалба с всички възможни средства.
Финансиращите институции трябва да подпомагат икономиката на културата и да виждат себе си като насърчаващи институции. Думите означават да бъдат умели, жизнени, с бърза реакция, активни и гъвкави, в качеството на реализатори и катализатори. Това означава да подпомагат създаването на повече културна продукция (изделия на приложните изкуства, постановки и т. н.), които се купуват, продават, потребяват и гледат и по този начин оказват подкрепа на заетостта и останалата инфраструктура в сферата на изкуството. Органите за финансиране на изкуството в България трябва да гледат на организациите в сферата на изкуството като на насърчаващи компании, които имат нужди до достъп до средства. Това означава, че те трябва да бъдат разглеждани като фирми с потребност за развитие на бизнеса, но бизнес от определен вид. Фирми с по-широк диапазон от критериите за преценката на развитието на продукта (например, с ударение върху иновациите) и в резултат на това, които се нуждаят от различни критерии за оценка на ефективността, успеха, или неуспеха и подходящата норма на печалба.
Българска агенция за инвестиции в културата
Много от набелязаните по-горе идеи и подходи могат по принцип да бъдат реализирани в рамките на всеки орган, финансиращ изкуствата. Един алтернативен подход, обаче, е да се разгледа организирането на по-предприемаческите подходи в една Българска агенция за инвестиции в културата, която да бъде доразвитие на идеята за предложения национален фонд за културата, който се разглеждаше като действащ под шапката на Министерството на културата. Такава една агенция може да спомогне за избягването на този вид дилеми, които финансиращите изкуството български организации могат да видят в горепосочените подходи.
Идеята е да се създаде фонд, черпещ средства от редица източници, като например от Министерство на културата, от фондации, спонсориращи фирми, от частни лица. Този фонд ще бъде използван за отпускане на кредити и акционерни инвестиции с оглед осигуряването на оборотен капитал, целево насочен към организации в областта на културата и по-специално към ключовите лица, работещи в тях.
Агенцията ще функционира като квази-банка и ще има за цел да спазва нормалните банкови критерии при оценка на кандидатурите за средства, но ще гледа по-непредубедено на такива проекти, които е възможно да подкрепи. Това могат да бъдат проекти с иновации, където степента на риска може да е по-висока. Това ще се отрази в условията, при които инвеститорите ще осигуряват ресурси. Индивидуалните дарители могат да си поставят за цел да получат възвращаемост изцяло на търговска основа, ресурсите, отпуснати от Министерството на културата, могат да бъдат при преференциални по-меки условия, а средствата отпуснати от фондации могат да бъдат при още по-преференциални и благоприятни условия. Това ще повлияе на степента на риска, поеман от всеки участник. например, индивидуалният участник може да получи печалба два пъти по-малка от тази на Министерството на културата, а фондациите - дори и по-малка. Също така, за да намалят риска, индивидуалните участници могат да участват на принципа, тези които са се включили първи да напуснат първи, за разлика от Министерството на културата или фондацията, които могат да се включат на принципа, тези които се включат първи - ще напуснат последни. Това, обаче, ще става в съответствие с принципите на бизнеса.
Проектът, както го виждаме, ще представлява един възобновяем фонд, чрез осигуряване на оборот на парите. Строгостта на операцията -т. е. лихвите, които ще се начисляват - ще определят степента на оборотите на парите. Колкото е "по-мека" тя, толкова повече рефинансиране ще се налага да бъде осигурявано от време на време от Министерството или фондациите. Точния начин на решаване ще определи степента, в която Българската агенция за инвестиции в културата ще се разглежда клоняща към патронаж или спонсорство, или доколко тя би могла да бъде разглеждана като "истинска" банка. Подкрепяните проекти ще носят различна степен на риск, независимо дали Агенцията работи на загуба или на печалба, при нея вероятността за оборот на парите по-висок от традиционната субсидия е по-голяма. Разходите и печалбите от подобна дейност трябва да бъдат подробно оценени. Ние осъзнаваме, че Министерството на културата е далеч от разглеждането на много от тези предложения, много от които биха могли да бъдат поети от сродни ведомства. И все пак, в един по-дългосрочен план, ще трябва да се обърнем към тези подходи, ако искаме да бъдат максимално увеличени ресурсите и това трябва да стане част от националната дискусия за бъдещето на сектора на културата.

Разбрахме, че липсата на идеи е по-лоша от липсата на финансиране. - Художник от София
Кратък преглед на културния сектор
Като обобщение на социално-историческите предпоставки представяме ключови факти, политически насоки и въпроси на законодателството, свързани с различните подразделения на културата, извлечени от Българския национален доклад. За по-подробна информация следва да се ползва същия доклад.
Културно наследство
Културното наследство в България се регламентира от три категории закони. Първата от тях се отнася до опазването на културното наследство, втората категория закони са свързани с териториалното развитие и градоустройството, а третата група обхваща опазването на природната среда.
Въпреки че в България има всеобхватна и логически последователна нормативна база, системата от подзаконови актове е до голяма степен остаряла в контекста на бързо променящите се условия. Така например, трите регулативни механизма не са нито свързани, нито обединени; концепцията за обекта на опазване не съответства на новите представи за културното наследство, включващи индустриалното наследство, културния ландшафт или цели градски райони. Тя предвижда изключителна централизация на функциите, без да се изяснява ролята на местните органи на властта. Ролята на нестопанския сектор в консервационните работи е неадекватна. Разрастващият се пазар на изпълнителите, занимаващи се с консервационна дейност е в голяма степен неконтролиран, създава проблеми във връзка с професионализма и поражда опасност от корупция. От решаващо значение е факта, че в системата липсват материални стимули за привличане на собствениците, потребителите и на цялото общество, което би осигурило допълнителни ресурси. Въпреки че онези, които съхраняват културното наследство, получават 20% данъчни облекчения.
Делът на средствата от консолидирания държавен бюджет, предназначени за опазване на културното наследство, е намалял от 15.8% през 1988 г. на 3% през 1995 г. В общините спадът е от 24% на 4% за същия период. В реално изражение, в сравнение с периода от преди 15 години, средствата са намалели със 100.Общият брой на регистрираните паметници е 39402,включително около 1000 гробници и селищни могили.
Министерството на културата контролира опазването на културното наследство в сътрудничество с Националния съвет за опазване на паметниците на културата - съвещателен орган; Националният център за недвижими паметници на културата, който координира и следи държавната политика; както и Националния институт за паметниците на културата, който изпълнява и управлява политиката. Освен това има няколко специализирани организации към местните органи на властта, както и редица частни контрагенти, занимаващи се с консервационна дейност. България е активен член на международните правителствени организации, занимаващи се с културното наследство, сред които ЮНЕСКО, ИКРOM,Комитета за световно културно наследството и Комитета за културно наследство към Съвета на Европа; страната е ратифицирала всички международни конвенции.
Законът за културното наследство, който се разработва в момента, цели отстраняване на установените слабости в системата за опазване на културните ценности, включително децентрализация на държавните ведомства; създаване на нови източници за финансиране чрез фонд за националното наследство, натрупван чрез данъчни облекчения; въвеждане на материални стимули и на методи за контролиране на контрагентите в консервационната сфера; превръщане на въпросите на наследството в неделима част от градоустройството и териториалното устройство на всички нива. И накрая, организациите, занимаващи се с наследството, се стремят да провеждат лобистка дейност сред другите ведомства относно значението на културното наследство за културния туризъм.
Театър - кратък преглед
От 1989 г. насам водещи фигури в театралния сектор се опитват да постигнат предоставяне на реална автономия на театрите и управление на собствените им финанси; разработка на нови механизми за субсидиране, при които повече ресурси да се заделят за проекти и по-малко - за личния състав и поддръжката; прилагане на принципите на конкурентността при финансирането на театралните проекти; активно участие на общините във финансирането на театрите; създаване на театри под различни правни форми, като например държавни, общински, частни или кооперативни; създаване на мрежа от зали за гостуващи спектакли (наречени "открити сцени" в националния доклад).
Понастоящем в България има 77 театрални формации, 55 от които са драматични и 22 - куклени театри. 25 от тях, включително националният театър "Иван Вазов", се намират в София. 10 от тях са малки частни трупи, които нямат постоянна база. От 1986 г. общият брой на театрите, тогава 54, се е увеличил, въпреки че броят на продадените билети е намалял с 60% към 1994 г. Най-ниската точка, обаче, е достигната през 1993 г., като оттогава броят на продадените билети е нараснал с 11% от тази база. Министерството на културата поддържа 54 театъра, които са най-важните, поради това, че на тях се падат 87% от местата и 80% от продадените билети.
Относителният дял на държавните субсидии е намалял от 86% през 1991 г. на 69.3% през 1995 г. От продажби на билети са реализирани 14.1% от приходите, а от други източници - 16.6%.
Докато броят на актьорите в държавните театри е намалял с 23% от 1994 до 1995 г., отчасти поради намиране на алтернативна заетост поради ниските заплати, този на техническия персонал се е увеличил с 40%. Докато в Западна Европа актьорите могат да получат алтернативни приходи от киното, телевизията, радиото и рекламната дейност, в България възможностите в това отношение са по-малки, тъй като тези по-различни художествени институции разполагат със свой собствен многоброен персонал, новата продукция не е голяма, а рекламната индустрия е слабо развита.
Предвижда се в началото на 1997 г. да бъде внесен за приемане закон за театъра. За да се насърчи финансирането на проекти, а не на структурите и сградите на съществуващите театри, той съдържа три основни насоки:
Децентрализация на управлението и финансирането. Вече са постигнати споразумения с 11 драматични и 1 куклен театър, по силата на които общините и държавата приемат да финансират театрите съвместно. Първоначалната схема предвижда държавата да предоставя 50% от субсидията, общината - 30%, а 20% да се осигуряват от собствени приходи. Дългосрочният план предвижда поемане на държавния дял от общините, като държавните средства се насочат към конкретни проекти, турнета и фестивали;
Да се осигури финансиране на гастролиращите театри (наричани "открити сцени"). Понастоящем право на такова финансиране имат 4 драматични и един куклен театър;
Субсидиране на индивидуални театрални проекти на конкурсен принцип, независимо от техния източник, като се дава приоритет на експерименталните и нестопански начинания. В това отношение вече е положено началото, като през 1994 г. такива субсидии са съставлявали 1.1% от отпуснатото от Министерството финансиране, а през 1995 г. те са нараснали на 1.9%.
Накрая ще споменем, че през 1991 г. беше създадена частна фондация "Идея за театър", чиято цел е да улесни контактите между български и чуждестранни театри. Досега тя е финансирала около 100 проекта, най-важният от които е международният фестивал "Екофест", проведен в Сливен под егидата на проекта "Калейдоскоп" на ЕС.
Читалища и любителски изкуства
Началният етап от развитието на любителските изкуства се свързва със създаването на мрежа от читалища, утвърдили се през периода на националното възраждане и смятани за крайъгълен камък на българското културно развитие. Общият брой на читалищата е 4228,от които 546 в градовете и 3682 в селата; те осигуряват заетост на 21266 души - организатори и дейци. На читалищата се падат 14.1% от общото финансиране на изкуствата и 37.1% от общинските разходи за изкуство. Те са многофункционални институции, като обикновено в тях се помещава библиотека (3727), а в миналото и киносалони - през 1985 г. 1676 от тях са имали киноекрани, а през 1994 - само 42.Обикновено те развиват и допълнителни дейности, свързани с любителски изкуства, обучение и представления. На любителските изкуства се падат 14.2% от разходите на читалищата.
По време на социалистическия период най-голяма роля за развитието на любителските изкуства са играели профсъюзите и училищата. През 1989 г. настъпва рязък спад в това отношение и читалищата остават основните организатори на тази дейност. От 1989 г. насам се забелязва подем в любителските изкуства, за което свидетелства, например, нарасналия брой участници в националните фолклорни панаири.
В новия закон за читалищата, приет през 1996 г., те изрично се определят като самоуправляващи се културни и образователни институции, които използват предоставените им помещения безплатно. Те не плащат данъци във връзка с основната си дейност.
Книгоиздаване - кратък преглед
През 1988 г. е имало 27 държавни и над 100 ведомствени издателства. В миналото достъпът до книги е бил улеснен от централизираното разпределение и ниското ценово равнище, но съдържанието е било до голяма степен определяно от идеологически критерии.
С премахването на държавния монопол се създава свободен пазар. Оттогава редица държавни издателства са приватизирани и въпреки че болшинството от тях все още съществуват, те действат като самостоятелни стопански субекти и не се издържат от държавата, но използват държавна материална база.
Същевременно бързо расте броят на частните издателства, предимно малки - от 180 през 1991 г. на 980 през 1995 г., на които се падат 68.6% от заглавията и 69.3% от общия тираж. Разцветът на книгоиздаването се дължи до голяма степен на малките капиталовложения, които са необходими, за да се излезе на пазара, както и на натрупаното и неудовлетворено читателско търсене.
Броят на издаваните понастоящем заглавия представлява 135% от цифрите за 1988 г., въпреки че тиражът е спаднал. Значително се е увеличил броят на преводните заглавия, особено що се отнася до художествената и справочна литература. На преводната литература се падат 33% от заглавията и почти 50% от общия тираж, като преводите от английски език съставляват 64.6%, от френски език - 9.6% и от немски език - 8.4%.
Особено тревожно е състоянието на книгоразпространението. В момента съществуват 28 държавни и 132 частни дистрибуторски фирми - значителен брой за страна с размерите на България. Значително е намалял броят на книжарниците, отчасти поради реституция на собствеността, като тяхното място масово се заема от улични сергии.
Книгоразпространението и търговията на дребно с книги ще се развиват последователно само ако се увеличи търговската печалба. На Запад тя достига до 50% от продажната цена, докато в България този процент е значително по-нисък. В резултат на това търговците се насочват към популярни заглавия, носещи им голям оборот.
Чрез центъра за книгата Министерството подкрепя програмата "Помощ за книгата", която участва във финансирането на издания в 3 области: съвременна българска литература и литературно наследство; българска "хуманитаристика" и справочни издания; и преводни издания. През 1995 г. са били субсидирани 119 издания на 36 държавни и 35 частни издателства. Предлага се основните области на държавна намеса да бъдат следните: по-големи маркетингови инициативи, като например целеви субсидии за книгоразпространение, намаляване на вносните мита на хартията, намаляване на ДДС за книгите.
Музеи
Музейната политика се разработва под егидата на Националния център за музеи, галерии и изобразителни изкуства. Неговата роля се състои в определяне на приоритетите на държавната политика, контрол върху ръководството на музеите и галериите в рамките на държавната система; финансиране на музейни проекти и "проучване, опазване и популяризиране на движимите паметници на културата". Дейността му се подпомага от Национален експертен съвет по музейно дело и Национален експертен съвет по изобразителни изкуства. Неговите цели са гарантиране на самостоятелност и на право на сдружаване, както и финансиране на проекти в една единна законова рамка.
Съществуват държавни, общински, а от 1995 г. насам и частни музеи, въпреки че дори частните музеи подлежат на държавен контрол. Музейната мрежа обхваща три национални музея (Национален исторически музей, Национална художествена галерия, Национална галерия за чуждестранно изкуство); 18 държавни музея и галерии, 12 ведомствени държавни музея и 193 общински музея. Съществуват около 400 други музейни сбирки и колекции към училища, читалища и други обществени организации, както и 54 частни галерии, 24 от които са в София. Общият брой на персонала е останал до голяма степен постоянен, като броят на екскурзоводите намалява, а този на специалистите слабо нараства.
Разходите за персонала възлизат на почти 95% от всички разходи, поради което за експозиции и специални проекти остават малко средства. Всички видове музеи и галерии - публични или частни - имат право на проектни субсидии от Националния център.
От 1991 г. до 1995 г. посещаемостта се е увеличила с 25% - от 3.2 милиона на 4.3 милиона посетители - отчасти с активното съдействие на образователната система и туристическия сектор.
Сред главните проблеми, отбелязани в националния доклад, са следните:
Противоречие между нормативно определения статут на самостоятелност на държавните и общинските музеи и фактическото ограничаване на тяхната самостоятелност от други законови разпоредби, противоречие между държавната собственост на музейните артифакти и стопанисването им от общините, които се смятат за автономни.
Координацията на музейната мрежа е предимно йерархична и липсва взаимодействие и обмен между самите музейни институти.
Международният обмен и изложбена дейност са монопол на Националния център - недостатък, който самият Национален център признава.
Остаряла структура на финансирането, основаваща се на щата, която ограничава Националния център в преследването на целите му.
Липса на техника за наблюдение, контрол и картотекиране на материалите.
Лошото състояние на музеите, често помещаващи се в неподходящи сгради.
Увеличаването на кражбите, нелегалния износ и фалшификациите.
Центърът смята за своя основна задача разработката на съгласувана и последователна стратегия, ориентирана към преквалификация на персонала, към нови форми на управление на информацията и на маркетинга; по-голям международен обмен и разкриване на нови курсове, предназначени специално за музеите. Центърът смята, че по този начин българското музейно дело ще може да се интегрира по-пълно в европейската музейна система.
Музика и танц
България разполага с внушителен брой музикални групировки. В страната има 15 симфонични оркестри и филхармонии, от които 8 са национални (а 7 се финансират от общините); има 7 оперни театри, едно балетно студио, един национален хор и 2 фолклорни ансамбли, като всички те се финансират от държавата. Съществуват и множество други ансамбли на издръжка на общините, както и някои частни или любителски състави и формирования към музикални училища. От 1991 г. до 1995 г. субсидиите са намалели с 45% в реално изражение. 75% от разходите са за заплати и едва 10-15% - за постановки.
През 1995 г. Националният съвет за музика и танц е субсидирал 25 проекта по новата система за финансиране на проекти. 6 са били за музикални ансамбли и 19 за фестивали, конкурси, специални постановки и просвета. През последния период не са били изразходвани практически никакви ресурси за поддръжка на сградния фонд.
От 1991 г. насам броят на посетителите, особено на оперните представления, е намалял от 350 000 на 254 000,докато посещаемостта на концерти се е увеличила от 253000 на 291 000 души, до голяма степен поради по-ниските цени.
Националният център си поставя за цел да продължи процеса на децентрализация и предоставяне на автономност на музикалните формирования, да утвърждава смесеното държавно и общинско финансиране; да поощрява конкурентното начало при финансирането на музикалната и танцова продукция и да увеличава размера на средствата за финансиране на проекти.
Библиотеки
През 1994 г. в страната е имало 8166 библиотеки, сред които обществени, училищни, специални и библиотеки към висшите учебни заведения, като 3727 от тях се помещават в читалища. Общият брой на библиотеките бележи спад - през 1985 г. той е бил 9800.Много от тях са съвсем малки, 41% са с фонд до 4000 т., а 31% са с фондове от 4000 до 10 000 тома. 70% от приходите на библиотеките постъпват от общините.
От 1985 г. насам се забелязва намаляване на броя на читателите и на заетия библиотечен фонд, което до голяма степен се дължи на липсата на нови постъпления. Новопостъпилите български книги са намалели с 2/3 от 1989 г. насам, а чуждестранната литература, доколкото я има, е предимно от дарения. Библиотеките не разполагат с почти никакви нови технологии за библиотечно управление . Фондация "Отворено общество" е главният спонсор по отношение на технологии, техническа литература и квалификация на библиотечните кадри.
Основните приоритети, формулирани в националния доклад са:
Активно да се търсят начини за свързване на библиотеките в национална система, като първата стъпка е започналото през 1992 г. изграждане на Национална автоматизирана библиотечно-информационна мрежа (НАБИМ).
Да се утвърждават териториалните библиотечни служби и да прерастват в културни центрове, предлагащи широка гама от просветни и художествени дейности, като еднофункционалните библиотеки се запазят само в по-големите селища.
Да се въведат съвременни системи за информационно обслужване и широкообхватни програми за квалификация на библиотечните кадри.
Да се провежда лобистка дейност за създаване на национален библиотечен фонд.
Радио
До 1989 г. в страната е имало 1 национална радиостанция и 5 регионални радиостанции, а през 1995 г. е имало 4 национални и 47 частни радиопрограми. Повечето частни радиостанции имат ограничена предавателна мощност от около 8 км, което ги поставя в изключително неблагоприятно положение в сравнение с държавните национални радиостанции.
Частните радиостанции разчитат почти изключително на програмни схеми с преобладаваща поп музика и около 10% информация. Но "Класик FM", което излъчва на честотата на радио "Свободна Европа", покрива 70% от страната.
Телевизия
Въпреки промените през 1989 г. и преструктурирането, Българската национална телевизия със своите два канала на практика запазва монопола си. Въпреки че БНТ се намира под административния контрол на парламентарната комисия за телевизия, радио и Българска телеграфна агенция (БТА), тя си остава опора на държавата и най-мощната медийна организация в страната. За повечето български зрители тя си остава единственият източник на информация и забавление.
Като се има предвид мощта на БТА, назначенията на ключови длъжности в БНТ са силно политизирани, броят на лицата, заемали поста генерален директор е голям, което отразява политическата нестабилност в страната и допълнително затруднява единството и последователността на организацията.
БНТ се финансира както от държавни субсидии, така и от рекламна дейност. Тя не попада в обсега на Министерството на културата и финансирането й е еквивалентно на 65% от общото финансиране на Министерството на културата.
Независимата телевизия се появява бавно, а и поради малката мощност на предавателите, предоставени на частните телевизионни станции, обхватът им е до голяма степен ограничен в рамките на градовете и техните покрайнини. В допълнение, няколко кабелни телевизионни станции достигат до 15% от зрителите и 25% от телевизионната аудитория в столицата.
Комитетът по пощите и далекосъобщенията към Министерски съвет лицензира честотите като по този начин разполага с власт да контролира развитието на независимите телевизионни мрежи.
Нормативната уредба относно електронните медии е предмет на разгорещени дебати и въпреки че проектозакона за радиото и телевизията беше приет от парламента през септември, той беше успешно оспорван от върховния съд, като основните спорни моменти са следните:
Член 3 предвижда установяване на контрол над новините и съобщенията, излъчвани от радио и телевизионните станции от страна на "компетентните органи", без дефиниране на тези органи, а член 25.2 налага ограничения върху правата на журналистите да изразяват мнения в свои коментари, което е в противоречие с гарантираните в конституцията свободи.
Съставът на Националния съвет за радио и телевизия обикновено възпроизвежда картината на парламентарното мнозинство, поради което електронните медии се контролират от една партия. Нещо повече, той има право да закрива радио и телевизионни станции, въпреки че според конституцията такова право има само съдът.
Разпоредбите относно финансирането противоречат на члена на конституцията, съгласно който всички форми на собственост се третират еднакво в рамките на закона, поради което държавната телевизия би трябвало да може да получава държавно финансиране и да има право на приходи от рекламна дейност. Това практически укрепва монопола на държавната телевизия и й осигурява по-голямата част от приходите от рекламна дейност и спонсорство. Нещо повече, независимите радиостанции притежават лицензи само за обхват с радиус 8 км, който е твърде малък, за да могат да възвърнат инвестициите си.
Ето защо приоритетите, на които се набляга в националния доклад са гарантиране на "децентрализацията на електронните медии, подкрепа на свободата на медиите и на правото на обществото да бъде информирано", както и постигане на стабилно равновесие между държавните и независимите медии.
Кино
Филмите, произвеждани преди 1989 г., са били с идеологическа насоченост, която била или явно наложена, или плод на автоцензура.
Държавната система за киноразпространение създавала изкуствен пазар за българските филми чрез изкупуване на цялата продукция, макар и на загуба.
Тази неикономична пазарна структура довела до изкуствено увеличение на филмопроизводството и до масов свръхкапацитет, който не може да бъде поддържан след промените. Наскоро след промените до 90% от работещите във филмовата индустрия останали безработни.
През 1991 г., със създаването на Национален филмов център като проводник на държавната политика в областта на киното, държавният монопол във филмопроизводството бива разрушен и основните средства за производство биват приватизирани. Главната цел на центъра е да въведе пазарните принципи във филмопроизводството и същевременно да намира средства за субсидиране на национални филмови продукти, главно чрез сключването на сделки за копродукции.
В резултат на това броят на филмопроизводствените компании се е увеличил от 5 на 29 през 1995 г. Никое от тези продуцентски звена не притежава производствена база и никое от тях не е достатъчно силно във финансово отношение, за да генерира капиталови ресурси в периода между производството на два последователни филма. Същевременно се забелязва влошаване на технологичното и общо състояние на бившата държавна производствена база. Производството е спаднало от 21 игрални филма през 1985 г. на 5 през 1994 г. и 7 през 1995 г., като всичките са копродукции с чуждестранни партньори; за същия период броят на научно-популярните и документални филми е намалял от 204 на 22; а на анимационните филми - от 40 на 9.Най-важните партньори при създаването на копродукции са френската фирма CNC и "Евроимаж". Опитът да се възложи на Българска национална телевизия да разпределя бюджетни квоти за български филми се натъкна на съпротива, въпреки че разпоредбите за електронните медии от 1996 г. предвиждат такива квоти.
Държавната организация за филморазпространение бива закрита през 1994 г. и понастоящем в страната има много частни филморазпространители. От друга страна, по-голямата част от кината са все още държавни като само около 5% принадлежат към частния сектор. Броят на кината е намалял рязко - от 3268 през 1988 г. на 156 през 1995 г, като най-ниската точка е достигната през 1994 г - 114.Паралелно с това се забелязва намаление на посещаемостта на кината на глава от населението - от около 10 годишно през 1987 г. на 1.44 през 1995 г. Това се дължи както на спада на разполагаемите доходи, така и на увеличения брой на притежаваните телевизори и видеотехника.
Произходът на премиерните филми отразява най-ясно промяната в потребителската структура. Докато през 1986 г. почти 100 от премиерните филми са били произведени в бившия Съветски съюз, през 1994 г. техният брой е намалял на 6,докато премиерните филми от САЩ са се увеличили от 7 през 1986 г. на 123 през 1994 г., което е 85% от всички премиерни филми. През 1986 г. българските премиерни филми са съставлявали 13.5% от общия брой, като до 1994 г. техният дял е спаднал на 3.47%.
От 1991 г. насам субсидиите са намалели с 66% в реално изражение, спаднал е и процентният дял на средствата, отпускани от Министерството на филмовата индустрия, в сравнение с тези, предназначени за другите сектори.
Международно сътрудничество
България има спогодби за културно сътрудничество с 50 страни, като повечето от тях са сключени преди 30 години. От 1989 г. насам са сключени 18 спогодби, предимно с бивши съветски републики. Това са общи рамкови споразумения, които нямат нормативен характер.
Като приоритет се определя развитието на сътрудничеството с Европа и по-специално с другите балкански държави. България има 8 културни институти зад граница и всички те са в Европа - в Берлин, Братислава, Будапеща, Москва, Прага, Рим, Виена и Варшава. Те са на държавна издръжка и средните им годишни разходи възлизат на 200 000 щ. д. Към някои от тях са разкрити магазини или се преподава български език, което спомага за финансирането им. Три от тях са собствени - във Виена, Будапеща и Рим. Тяхната цел е да организират културни изяви, колоквиуми и конференции, както и да поддържат читални и библиотеки и да организират езикови курсове.
Като пример за въздействието на политиката може да се посочи, че през 1995 г. България е изпратила в чужбина 535 души, от които 481 са пътували с цел културна изява, 32 са участвали в семинари, а 21 - в следдипломно обучение. През 1996 г. общата цифра е 585 души, от които 543 са пътували с цел културна изява, 14 са участвали в семинари, а 28 - в следдипломно обучение.
По официални данни през 1995 г. България е била посетена от 55 души - 32 с цел културна изява, 21 са участвали в семинари и 2 - в следдипломно обучение. През 1996 г. България е била посетена от 175 души, от които 148 - с цел културна изява, 24 са участвали в семинари и 4 - в следдипломно обучение.
От 1991 г. насам делът на бюджетните средства, изразходвани за международно сътрудничество се е увеличил от 2.6% на 3.3%.

Раздел трети:
Стратегически дилеми на културната политика - 
Какво е положението на България?
Политиката е отражение на избор, направен въз основа на поредица от възможности, които рядко удовлетворяват всички евентуалности. Тя се определя от условията и се основава на конкретни потребности, породени от обстоятелствата, и на политическа преценка. В резултат на това всяка политика борави с алтернативи, които рядко са ясно очертани, и по този начин се стреми към разрешаването на дилеми. Ролята на политиката е да се старае да уравновесява потенциалните конфликти по възможно най-добрия начин.
В културната политика съществуват редица неуправляеми стратегически дилеми, с които се сблъскват всички европейски страни, въпреки че все повече се оформя поредица от принципи въз основа на най-добрата текуща практика. Част от тях наблягат на въпросите за възможностите, достъпа и справедливостта във връзка с културното разнообразие - интеркултурализма - като ценност и стимул за отлични постижения. Но когато проникнем отвъд тези общи постановки, свързани с вярата, политическият избор може да придобие по-спорен характер. Онова, което е удачно, ще зависи от целите, които политиката се стреми да постигне. Какъв е балансът на ресурсите в българските условия и какви усилия трябва да се положат за разрешаване на изложените по-долу дилеми, всяка от които трябва да бъде предмет, в една или друга степен, на една развита културна политика.
Ние разглеждаме излагането на тези дилеми, които, доколкото ни е известно, не са били обсъждани по този начин, като представяне на ядрото на предложената общонационална дискусия относно бъдещето на културата.
Дилеми, свързани с изпълнението на политиката
Централизация и децентрализация
Основните принципи на българската културна политика са описани като раздържавяване, децентрализация и демокрация в условията на ефикасно, ефективно и икономично управление. Това означава, че политиката е насочена главно към децентрализация както на власт, така и на стопански контрол. Ние отбелязахме, че това е похвална цел, но сме разтревожени от факта, че обичайният начин на мислене, реалната практика и политическата воля отклоняват Министерството и свързаните с него организации от така обявения курс. По същество ние сме на мнение, че ако процесът на децентрализация продължи, той ще впрегне енергията, ангажираността, въображението и самоувереността на културния сектор, което ще го направи по-ефикасен, по-ефективен и богат.
Нещо повече, смятаме, че Министерството трябва да намали своите отговорности и където е възможно да сключи договори с външни изпълнители за дейности, които те биха извършили по-добре. Но, в рамките на основния стремеж към децентрализация, който се забелязва при разработката на културна политика в Европа, би било полезно да се отбележи, че по-голямата относителна тежест, която се придава на централизацията или децентрализацията може да се променя във вътрешен план с течение на времето и при конкретни обстоятелства. От значение е във всеки случай да се прецени кой процес - децентрализация или централизация - в най-голяма степен ще съответства на демократичните принципи и ще доведе до най-голяма ефективност. Така например някоя нова програма за субсидиране, да речем за подпомагане пласмента на произведенията на изкуството, или за подновяване на сгради с културно предназначение, или за обществена политика във връзка с изкуствата, би могла да се управлява централно във фазата на нейното лансиране, а по-късно да се прехвърли на друга подходяща организация, която може и да не е съществувала в началната фаза. Задачата на Министерството в този случай би била да поощри създаването на орган, който да го замести.
Въпреки всичко има случаи, когато е най-подходящо определени дейности да бъдат централизирани и когато свободният поток на пазара и децентрализацията могат да създадат проблеми. Тук влизат разработката на насоки, процедури и технически стандарти в такива области като съхранението или технологиите. В допълнение към това обикновено е по-добре инспекторатите, организациите, занимаващи се с инкасаторска дейност или организациите "шапки" , като например тези за наблюдение и контрол на резултатите от дейността, за събиране на проценти от приходи, или за насърчаване на кино изявите в чужбина, да бъдат управлявани чрез централна система.
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: В кои конкретни области е най-удачно да се приложи централизация или децентрализация?
Публично и частно
Трите основни въпроса при съпоставката на публичното и частното са: кой трябва да бъде инициатор на идеи и проекти; кой следва да ги осъществява и каква трябва да бъде структурата на собствеността. По отношение на първия въпрос - по принцип добри идеи или проекти могат да постъпят от всякакъв източник и ние не правим преценка за това кой източник е по-добър. Така например едно министерство може да постигне по-голямо стратегическо прозрение благодарение на общия му поглед, дължащ се на положението му, на достъпа му до професионално компетентни източници и на по-дългосрочната му ангажираност с даден въпрос. Като алтернатива то би могло да е затворено в себе си, вечно да се придържа към стари, проверени и изпитани подходи, да бъде твърде бюрократично по структура, така че да не съществуват големи възможности за зараждането на нови идеи и да бъде с твърде ведомствена ориентация, така че да не могат да се формират странични идеи. Анализът на постигналите успехи организации, градове и региони, обаче, ясно показва, че творческата среда е от решаващо значение за поощряване на новаторските идеи и решения - засега случаят с Министерството не е такъв.
Що се отнася до осъществяването, в световен мащаб става все по-ясно, че публичните институции работят най-добре, когато действат като субекти, създаващи условия, улесняващи и стимулиращи процеса. Културата на публичните институции не се характеризира с предприемачество, гъвкавост и поемане на риск и вероятно това е съвсем резонно - не в това се състои тяхната сила. По-подходящи са различни организационни структури с различни приоритети. На тази база приоритетът следва да бъде децентрализация и предоставяне на възможност на публичните органи да играят полагащата им се роля на формирования, осъществяващи стратегическо планиране.
Третото измерение е собствеността и тук ключовият въпрос е дали Министерството се нуждае от собственост, за да осъществи своята политика. Има ли значение дали дадена културна институция е собственост на държавата, на някоя фондация, или на частен субект? Вероятно да. Първо, собствеността е бреме и отговорност, в допълнение държавата се влияе от капризите на политическия процес, което може да доведе до политизиране на институциите без това да е необходимо и в по-голяма степен, отколкото в другия случай. Важно е да се изследва въпросът за собствеността на културните институции от страна на фондации и тръстове, тъй като съгласно своите устави те гарантират публичния интерес, липсата на експлоатация и на заплаха от поглъщане. По същество техният произход се корени в гражданското общество, от чието име собствеността се държи под попечителство. В много европейски страни собствеността на културните институции е уредена по този начин. Това не означава, че не е необходимо някои ключови институции да бъдат собственост на публични органи - като например националните институции, само за да се подчертае, че са възможни и други форми на собственост. Нещо повече, един публичен орган може да постигне целите си и без собственост. И накрая, фактът, че частни организации притежават материална база с културно предназначение, не означава, че те не могат да играят определена роля в разработката на политиката. От решаващо значение е фактът, че Министерството може да насочва дейността на частните организации чрез своя режим на субсидиране - нещо, което то почти не прави понастоящем.
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: По какъв начин могат да се насърчават частните субекти да действат за укрепване на културното развитие на България?
Субсидиране и пазар
Всички пазарни системи имат явни или скрити механизми за дотиране, като например субсидирано от държавата образование, което, на първо място, осигурява основата, даваща възможност на хората да излязат на пазара на труда. Това е така, защото публичните стоки или тези, формиращи похвални качества и достойнства, като например образованието, а и много от културните дейности, не се предоставят от пазара, освен ако той не бъде стимулиран в тази насока. В това отношение трябва винаги да се преценява дали една публична институция се намира в по-добро положение от самия пазар, за да изразходва парите на данъкоплатците за постигане на дадени цели. В общи линии задачата на публичните органи е да осигуряват условия за лоялно и ефикасно функциониране на пазарите и да поемат онова, с което пазарът не може да се справи. Така че най-същественият момент в политиката е да се разбере къде са слабостите на пазара и какви действия могат да се предприемат, за да се постигне най-голяма катализация и най-силно въздействие. Както беше отбелязано и в раздела за книгоиздаването, намесата в книгоразпространението и пласмента е от първостепенно значение за осигуряване на най-голяма изгода за книжната индустрия и авторите. Има и друг аспект - съществуващите юридически пречки затрудняват развитието на пазара.
Освен това следва да се направи преценка дали недостатъците са присъщи на самия механизъм или технология, както в случая с разпространението на записни продукти, или на начина, по който те се използват. Например, на слабо развитите пазари, какъвто е българският, макар че тенденцията съществува и в останалата част на Европа, особено се набляга на бестселърите за сметка на по смелите продукти. Тук "слабостта" е присъща не на пазарния механизъм, а на характера на продавания продукт. В този случай при изготвянето на културната политика може да се реши, че съществуват причини за дотирането на определени продуктови гами като се създадат стимули, чрез субсидиране, за поемането на даден продукт от пазарния механизъм.
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: Кои са най-ефективните и каталитични начини на използване на субсидиите, за да се гарантира съхранението на аспектите на културата, свързани със стоки, формиращи похвални качества и достойнства?
Дилеми на културното развитие
Елитарна / престижна /авангардна / "голяма" култура и ориентирана към дадена общност / местна/ "малка" култура
Какво трябва да бъде съсредоточието на културната политика? Строеж на оперни театри или щедрото им дотиране, или обновяването на читалищата? Субсидиране на високо престижни художествени изложби или на художествена програма за оказване помощ на наркомани за преодоляване на тяхната пристрастеност? В западноевропейските страни, например, атмосферата на силна конкуренция, особено между градовете, е довела до тенденцията да се подкрепят, чрез финансиране и изграждане на нова материална база, мероприятия и организации, свързани с престижните изкуства, като се набляга на "високохудожествените" форми. Тази политика, особено когато се съчетава с намаляване на държавните и общински субсидии за по-малките и местни художествени организации, често води до недоволство и дори до известна враждебност по отношение на престижните културни средища. Но въпреки че движението за социално ориентирани художествени програми заглъхна през 80-те години, подетата неотдавна дискусия за възстановяване на местните общности, особено в условията на обновяване на градската среда, отново насочи вниманието към художествените програми, основаващи се в по-голяма степен на местното начало.
Следователно, ако се предвижда осъществяването на престижни проекти, от значение е да се спечели широка обществена подкрепа за техните мероприятия чрез допитвания и други начини за въвличане на местните граждани.
В България не е ясно какво се стреми да постигне културната политика. Дали целта е да се установи баланс чрез едновременна подкрепа на местните читалища, от една страна, и на водещите институции в столицата София, от друга страна? По наше мнение, предвид на конкретните условия и на затрудненията, с които България се сблъсква днес, вероятно приоритетно значение ще се отдаде на подкрепата на читалищата. Въпреки че привидно тук липсва блясък, ние смятаме, че в по-дългосрочен план това ще доведе до по-голям ефект, отколкото обикновеното съсредоточаване на вниманието върху няколко престижни инициативи. Читалищата могат да изиграят решаваща роля както за преоткриването на гражданското общество, така и за осигуряването на сравнително евтина и всеобхватна база за културна дейност в цялата страна. По този начин може да се запълни и установената празнота в поощряването на местни художествени проекти. Определянето на такъв приоритет е свързано с определени последици за останалата част от културната инфраструктура на България и очевидно ще наложи вземането на трудни решения в други области.
Един такъв възглед неизбежно насочва вниманието към ролята на националните културни институции, които бележат връхната точка на културния живот в рамките на дадена културна форма и представляват водещи центрове за отлични постижения. Те поглъщат повечето ресурси. Те трябва да служат за пример, към който да се стремят останалите. Възможно е да съществуват регионални или местни центрове за отлични постижения и в рамките на някоя художествена форма. Тяхната функция е да повишават качеството и по този начин да утвърждават критерии като мерило за останалите. Тяхната дейност трябва да се оценява критично чрез преглед от страна на равнопоставени на тях институции и чрез открита публична дискусия, а Министерството трябва да има право да адресира към тях изисквания въз основа на допълнителната подкрепа, която им се полага благодарение на националния им статус. Този национален статус им носи привилегии, но също и отговорности, които в някои случаи могат да им бъдат отнети, ако не отговарят на стандартите. Това означава, че за да поддържат своя статус, националните институции трябва да се поставят в условия на конкурентен натиск; този статус не им е даден по право, поради което те трябва да бъдат оценявани през 5 години.
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: Може ли допълнителната подкрепа за читалищата да гарантира и разцвета на националните институции?
Малцинствата и основния поток
Изолацията от основния поток на европейската мисъл е довела до подценяване на дискусиите по такива въпроси като културното разнообразие, плурализма и правата на културните малцинства. В условията на разрастващи се масови движения на хора от различни страни и култури тези форми неизбежно излизат на преден план в политическите програми. Съзнаваме, че като се има предвид историята на България и травмата нанесена от "турското робство", има опасност темата за малцинствата да се превърне в табу.
Въпросът за малцинствата следва да бъде разгледан поради две причини. Първо, малцинствата са творци и аудитория на културни прояви и второ, те са субект на културната политика. Що се отнася до първото, малцинствата съставляват почти 20% от населението и съвсем не е изненадващо, че имат сравнително кохерентен и богат културен живот със своя собствена динамика, в известен смисъл функциониращ отделно от основния поток на българската култура. Същевременно е очевидно, особено в популярната култура - както във фолклора, така и в съвременните й варианти, че преплитането на различни влияния е довело до формирането на уникална хибридна българска култура. Забелязахме как специално в популярната музика и в южните области, граничещи с Гърция и Турция, се развиват нови музикални форми, обединяващи тези традиции, както и циганските, с българската музика и водещи до необичайни конфигурации. Освен тези "естествени" или "пазарни" явления, изглежда не се отделя специално внимание на малцинствата по отношение на културната политика. Така например липсва програма за стимулиране развитието на циганската или турска музика. В действителност идеята за малцинствата не намира признание - съществуват само етнически групи.
Ние не сме в състояние да направим точна преценка в това отношение, можем само да кажем, че според редица интервюирани лица малцинствата са забравена и до известна степен невидима група, по отношение на която изобилстват въпросите, свързани с неравенството и ограничения достъп до ресурсите. Ясно е, че в бъдеще, с разрастването на масовите движения на хора в световен мащаб, въпросът за националното разнообразие и многокултурността ще трябва да бъде приет като реален факт, както и това, че няма чисти българи.
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: Дали съсредоточаването на вниманието върху малцинствата е важен приоритет във формиращата се културна политика на България?
Изкуството и твореца
Насочвайки вниманието си към ролята на твореца, ние се натъкваме на една от ключовите дилеми за културната политика. Дали творците играят специална роля в обществото, която оправдава някакво специално отношение? Дали тяхната функция е по-важна от тази на лекарите, учените или инженерите? Дали Министерството на културата трябва да подкрепя творците или изкуството?
Макар да е вярно, че Министерството на културата трябва да се грижи за здравето и жизнеспособността на художествения сектор като цяло, включително за положението на творците, нима неговата основна роля не е да подкрепя развитието на изкуството и да насърчава повишаването на стандартите за качество в рамките на отделните изкуства? Нима целта на политиката не е по-добро изкуство и съответното (думата coincidental може да означава и случайно - бел. прев.) средство за неговото постигане - творецът? Тук целта не е да се омаловажи твореца, а да се измести фокусът на политиката от твореца към изкуството. Творците очевидно играят редица роли в обществото и тяхната дейност оказва разнообразно въздействие в икономическо, просветно и социално отношение. От особено значение в условията на прехода трябва да бъде тяхната способност да обясняват, изследват, изясняват, тълкуват и осветляват последиците от прехода за живота в България.
Ако не се осъществи такова изместване на фокуса, за Министерството ще бъде трудно да обоснове защо към творците, за разлика от други членове на обществото, следва да се проявява специално отношение. Това не означава, че чрез своите действия Министерството няма да подкрепя творците непряко. По този начин на творците се вменява в задължение да обосновават своята позиция от гледна точка на това какво произвеждат, а не просто защото са творци. Може би за творците ще бъде трудно да приемат това, тъй като те често гледат на себе си като на специална категория хора като се има предвид неголемия им брой. А справедливо ли е това, че когато липсват работни места за хората от другите професии, те се насърчават да се преквалифицират, а ако творец остане без работа, не се упражнява подобен натиск?
Ако тази интерпретация бъде възприета, тя ще има широкообхватни последици. Например, възникват въпроси за някои от привилегиите ползвани в миналото от такива организации като творческите съюзи. По същество е била създадена система за подкрепа на творците в тайно споразумение с държавата, което е било нещо различно от развитието на изкуството. Сега съюзите набират средствата си от членски внос, дарения и субсидии от Министерството на културата. Така се създава положение, при което творческите съюзи, които по принцип трябва да бъдат независими от държавата, за да могат да спорят и аргументират предложения за промени, всъщност получават ресурси и от държавата, което застрашава независимата им позиция. Нещо повече, съюзите получават ресурси и от своя собствена стопанска дейност (приходи от наеми, от издателска дейност и от почивни бази), която им е била предоставена от държавата, като по този начин съюзите са се сдобили със значителни предимства пред по-новите художествени организации на гражданското общество, за чието създаване може да има желание. Все по-малко творци от различните сфери предпочитат да останат или да станат членове на съществуващите творчески съюзи сега, когато това не е задължение и когато анализираме възрастовата структура на членската маса на съюзите, забелязваме драстично застаряване и почти никакъв приток на по-млади членове.
По същество съюзите поемат три роли, които следва да бъдат разделени. При нормални обстоятелства пенсионното дело би трябвало да е задължение на държавата; задължение на съюзите би трябвало да бъде да се гарантира защитата на правата на творците като трудещи се и да се провежда лобистка дейност в тази насока, професионалните асоциации би трябвало да се занимават със стимулирането на конкретна творческа форма.
Основни въпроси за общонационалното обсъждане: Има ли някакво основание творецът да се смята за специален случай? Може ли да се обоснове историческата роля на съюзите в една демократична и пазарна икономика?
"Страничните ефекти" и художественото съдържание
При новата постановка на спора за изкуствата и тяхната приложимост за постигането на по-широки цели като например развитие на туризма и икономиката, страничните ефекти от културната политика - икономическите и екологични проблеми или въпросите, свързани с имиджа - да придобият по-голямо значение от подчертаването на оригиналността, новаторството или качеството на културната продукция. Може да се окаже, че преобладаващото отношение е от типа: "Онова, което е добро за бизнеса е добро и за културата" и това да ограничи обхвата на културните дейци при изпълнението на тяхната съществена и традиционна функция на критици на статуквото.
Положението в България е все още толкова далеч от този сценарий, тъй като почти не съществуват връзки с други сектори, че аргументацията е с обратен знак. В центъра на вниманието в България е все още неразводненият, "чист" художествен продукт, налице е тревогата, че всяка връзка с пазара ще опетни художествения продукт. Артистичният свят трябва да се убеди от собствен опит, че конфронтацията с пазара не е непременно заплаха, макар да е очевидно, че съществуват опасности. Неизбежно ще се наложи да се създават сдружения и съюзи с хора и организации, чиято първа грижа не е културата. Всъщност в настоящия момент за културния сектор е жизнено важно да се обвърже с възможно най-много партньори в рамките на някои високопрестижни инициативи на Министерството. Предварително условие за провеждането на надеждни дискусии или преговори в това отношение е осъществяването на някакъв вид проучване, което да даде сведения за икономическата и социална значимост и за въздействието на културната инвестиция.
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: Как може сътрудничеството с организации, чиито приоритети не включват културата, да доведе до взаимноизгодни проекти?
Минало/наследство/носталгия и  бъдеще/съвременност/експеримент
Културната политика трябва определено да е насочена към възхвала на историята на дадената страна, на корените и на общата идентичност на хората, които живеят и работят там. Тази възхвала, обаче, не бива да се изражда в "музейничество" и в пресъздаването на история, която в крайна сметка може да се възприеме като "фалшива". Не по-малко важно е да съществува баланс между инвестициите, свързани с минали постижения на дадена култура и поощряването и подкрепата на експерименталната, авангардна, новаторска, културно-критична дейност, и изследването, например, на възможностите за създаване на връзки между изкуствата и новите медии и технологично развитите индустрии. Всяка култура трябва да бъде жива и ролята на културната политика е да гарантира, че тя ще остане такава.
Темпът на промените в България недвусмислено показва, че културното наследство се превръща в приоритетна област и придобива значение, различно от това в по-развитите страни. Въпреки че културната политика може да оповести, че нейният настоящ акцент е по-доброто поддържане на наследството, трябва да се разясни, че тази цел е свързана със срокове.
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: Какво е съотношението между инвестициите, свързани с културното наследство и вложенията в експериментални проекти?
Медиите в културата
Заслужава да се отбележи, че в културната политика на повечето европейски страни все още липсва адекватна интеграция или обвързване между "доелектронните" изкуства, като например театъра, и "съвременните" медии. В по-общ план могат да се разграничат два аспекта на въпроса. Първият е свързан с медиите като изкуство и медиите в изкуството, а вторият - с медиите като средство за комуникация и разпространение на изкуството.
По отношение на първия аспект, в някои страни на културното измерение на медийната политика е отредено по-второстепенно значение и по-нисък статус, както е например с филмовата политика, чието финансиране като процент от общия бюджет на Министерството е намаляло; на второ място, когато съществуват политически постановки и за двете направления, то те обикновено съжителстват в относителна изолация, както се вижда от случая с България, където телевизията и радиото не са част от системата на Министерството на културата.
Често политиката относно "доелектронните" изкуства влиза в задълженията на министерствата на културата, а на местно нива - в тези на отделите за култура или отдих, докато медийната политика на национално или местно равнище попада в задълженията на отделите, занимаващи се с икономическо развитие. Тази липса на интеграция означава, че много възможности за положителни съвместни действия не се използват в достатъчна степен. Тук влиза преливането на изкуствата в медиите; или в просветната сфера - създаването на връзки, например между визуалните изкуства и промишления дизайн, или разширяването на аудиторията на изкуствата, практикувани на живо, чрез взаимодействие с новите медии.
В условията на зараждащата се наукоемка икономика, основаваща се на развитието на информационните технологии, вече съществува ново, изключително важно явление, чиито предвестници са появата на игралното кино в началото на 20-ти век и на телевизията и поп музиката в средата на 20-ти век - следващото поколение новаторски дейности ще бъде резултат от обединението на културното и технологично новаторство. Днес съвременната музика и съвременното изкуство зависят, в много по-голяма степен от преди, от спойката между художественото и технологично творчество. Новото поколение мултимедии, вградени в CD-ROM устройства, а скоро и в мултидостъпни терминали, обединяват форми на общуване, съществували поотделно в миналото - текст, картина, музика - в една единна, лесно достъпна технология.
Същевременно медиите са най-важното средство за разпространението на произведенията на изкуството и културата. Поради тази причина от съществено значение е министрите на културата, просветата и търговията да гледат и на медиите като на изкуство и да създават необходимите междуведомствени обединения с други организации и министерства, които са от решаващо значение за оценката на възможностите.
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: Как Министерството на културата може да спомогне за развитието на медиите в изкуствата и същевременно да осигури адекватно предаване на изкуствата и културата чрез медиите?
Съдържание и материална база: дейност и сгради
Понякога се изтъква доводът, че при културната политика трябва да се избира между "ефимерни" програми за мероприятия и дейности - като например за съживяване на културата или за фестивали - и инвестициите в "дълготрайна" материална база, като например в концертни зали и центрове за изкуство. Такава съпоставка може да се окаже твърде изкуствена. Ако привидно ефимерните мероприятия, като например фестивалите, се организират последователно и се повтарят редовно, те могат да се превърнат в постоянна черта на културната инфраструктура на дадено селище и да донесат полза, например по отношение на неговия имидж, или под формата на подкрепа за местната културна продукция - което далеч не се изчерпва с непосредствената възможност обществеността да се наслаждава на изкуствата, които те предлагат. Но дихотомията "ефимерно" - дълготрайно може да се окаже полезна за насочване на вниманието на хората, изготвящи политиката, към проблема за разходите за издръжка и поддръжка на "дълготрайната" материална база на културата, които често пъти са толкова големи, че поглъщат повечето от наличните ресурси. Един успешен фестивал, който може да се състои по улиците, е точно толкова част от инфраструктурата, колкото и една сграда.
Важно е да се разбере, че живата култура се създава чрез дейността, продукта и представленията, чрез превръщането на културата в ежедневие. Културата има смисъл само ако постоянно пресъздава съдържанието си. Сградите са главното средство за демонстриране на тази дейност. Относителният дял на средствата, които се изразходват за материална база - т. е. за физическа инфраструктура - е несъразмерен с този на разходите за съдържателни инициативи в цяла Европа - навсякъде сградите поглъщат увеличаващите се ресурси, просто за да ги има. Същевременно, макар да е необходимо да съществува един основен сграден фонд, където да се провеждат представления и изложби, художествени мероприятия се провеждат и на нетрадиционни места, включително и по улиците, а художествени изложби се представят в празни офисни помещения или в многофункционални структури. При все това, ресурсите, използвани за поддръжка на сгради, намаляват вложенията в художествения продукт.
Основният проблем в България е, че към "контейнерите" - сградите - се насочват твърде големи ресурси, докато за "съдържанието" - художествения продукт - се отделят твърде малко такива. Хората, които разработват политиката, трябва да направят труден избор поради ограничените си ресурси - каква инфраструктура може да си позволи да поддържа тази политика, като същевременно заделя средства за сърцевината на своята мисия - да поощрява създаването на качествено изкуство.
Във връзка с казаното по-горе възниква и въпросът за това колко ресурси се изразходват за нематериалната инфраструктура - за такива дейности като стратегическо планиране, култивиране на умения в областта на управлението и маркетинга - които, на първо място, създават възможности за функционирането на културните организации и на техните сгради. Те обхващат дейностите от довеждането на даден проект до аудиторията - което варира от създаването на пласментни консорциуми до основаването на посреднически звена или дистрибуторски мрежи - до провеждането на квалификационни курсове. В България, както и в други посткомунистически страни, съществува призната слабост в повечето от тези области и един от приоритетите на политиката трябва да бъде да се обърне внимание на тези области.
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: Може ли сградната инфраструктура да се поддържа на сегашното равнище като същевременно се определи като приоритет развитието на културната дейност в сградите?
Институции и проекти
Във връзка с изложеното по-горе възниква и въпросът дали следва да се отдава приоритетно значение на постоянните институции или на независимите проекти? Очевидно е, че в редица случаи, като например при обектите на културното наследство и националните институции, от първостепенно значение е институционалната база. Нещо повече, възможно е да се подкрепят конкретни проекти в рамките на институциите, но по-важният въпрос е в каква степен заслужават да бъдат субсидирани проектите без институционална база. С намаляването на институционалното финансиране може рязко да се увеличи обхватът на дотираните проекти, а от значение е и това, че вероятно много от новите инициативи ще се разработват, поне в началото, от групи съмишленици, които биха могли да наемат помещения за дадено представление или изложба. Освен това много проекти представляват еднократни инициативи без продължение и без желание за създаване на постоянна институционална база. Когато се направи равносметка, може да се изтъкне доводът, че срочните и точно определени проекти, като например фестивалите, допринасят повече за създаването на животрептящ културен живот, отколкото съсредоточаването на усилията върху ограничен брой постоянни организации.
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: Какъв дял от бюджета за култура следва да се задели за еднократни проекти?
Различията между поколенията
Социологическите проучвания за участието в културния живот и използването на свободното време ясно показват наличието на задълбочаващи се различия между структурите на потребление на поколенията. По-младите хора все повече се обръщат към комерсиалните културни индустрии - видео, диско и поп музика - когато търсят забавление. Докато при старата структура, за да се поощри участието, се гарантираше евтин достъп до културната база, като например театрите или музеите, то сега възниква нова инфраструктура, на която Министерството на културата следва да отдели внимание като намери мостове, с помощта на които да отчита предпочитанията на новите аудитории.
Това би могло да означава, например, че вместо да се създават нови младежки центрове, трябва да се намерят начини за разработка на програми и проекти, чрез които да се преодолеят границите между поколенията - пример в това отношение са мюзикълите. Или, като друга възможност, това би могло да означава поощряване на преоткриването на богатите традиции в областта на текстила и обличането им в съвременни форми, което, на свой ред, може да създаде стимул за развитието на нова модна индустрия. Тези традиции в областта на текстила са били до голяма степен закостенели по време на комунистическия период, но въпреки това разполагат с голям потенциал.
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: Какви програми могат да разработят културните институции, за да откликнат по-конкретно на интересите на младежта?
Местно и международно измерение
Дали трябва да се акцентира на местното, или на по-престижното международно измерение на културната политика? Този въпрос има два аспекта. Първо, твърди се, например, че културната политика трябва активно да защитава уникалността на "местното" от еднородността и еднаквостта, до която може да доведе интернационализацията, като например всепроникващата поп музика, която националният доклад окачествява като "ерзац култура" или "фалшива култура". Това е отбранителна позиция. По-конструктивно би било да се твърди, че уникалността на местните продукти, на местната практика и идентичност трябва да формират основата, върху която да се изграждат стратегии за интернационализация. Ако местната култура е силна и жива, вероятно тя сама ще се защити срещу небългарския продукт. Важно е да се отбележи, че ако не се признаят международните тенденции в културата, има опасност да се изгуби младежката аудитория.
Добър пример в това отношение е лансирането на "стила Глазгоу" в дизайна и модата в края на 80-те години на нашия век, което беше начин за популяризиране на града в чужбина. В това отношение България разполага с възможности в редица области, особено в музикалната. Би могло да се очаква, че с течение на времето ще се получи кръстоска между българската и американизираната музика, която може да хвърли мост над вододела между местното и международното. Това донякъде предполага, че се разчита на населението да намери начини за абсорбиране на международните културни тенденции за свои собствени цели.
Вторият аспект се отнася до това дали българската културна политика трябва да стимулира местни инициативи за сметка на такива с международна ориентация. Тук е необходимо да се преценява внимателно и да се търси баланс, особено като се имат предвид ограничените ресурси. От една страна, една от функциите на културната политика е да създаде условия за функционирането на националните институции на най-високо международно равнище, но същевременно експертната група е издигнала своя флаг на мачтата на местното културно развитие чрез стимулиране развитието на читалищата като формата на 21-ви век.
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: Какви видове програми или инициативи съществуват или могат да бъдат разработени с цел хвърляне на мост над вододела между местната и международна култура? Осъществима ли е двойната цел да се подкрепят както националните институции, така и читалищата?
Дилеми на икономическото развитие
Криза извън контрола на културния сектор
Икономическата съдба и перспективите на културния сектор в България до голяма степен се определят от фактори, излизащи извън контрола на Министерството, на художествените институции и на творците. Те зависят от степента, в която управляващите класи, както политически, така и икономически, ще успеят да се справят с изискванията на прехода чрез създаване на законодателна рамка и предприемане на множество инициативи за развитието на предприемачеството в България. Нещо повече, размерът на българския пазар и равнището на икономическо развитие налагат ограничения за това какво може да се постигне. Но дори в рамките на тези ограничения могат да се определят приоритети, които да спомогнат за постигане на напредък в културното развитие на България.
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: До каква степен може да се подобри икономическата база на културните институции въпреки неудържимата инфлация, политическата нестабилност и слабо развитата икономика?
Потребление и производство
След приемането на довода, че културният сектор има икономически измерения, възниква необходимостта да се разработи политика, в която да се постигне равновесие между двете еднакво важни цели: да се стимулира потреблението на културни ценности - и свързаните с него отрасли за адекватно обслужване на клиентите, като например туризма - както и местната инфраструктура за културно производство. Или казано по друг начин, да се поощрява участието, да се насърчават аудиториите и да се стимулират инвестициите в създаването на продаваеми продукти. Тъй като в миналото идеята за пазара не е съществувала в България с нейната политика, ориентирана към производителя, насочването на вниманието към потреблението, потребителите и клиентите е от съществено значение в настоящия момент, за да се вдъхне по-голяма жизнеспособност на производствената инфраструктура. Това се отнася не само за нестопанските организации от рода на театрите и оперите, които Министерството субсидира, но и за обмислянето на възможностите за подпомагане на дребния бизнес, например в областта на ръчните занаяти и дизайна, да разработи пазари за своя продукт.
Липсват благоприятни оперативни условия за утвърждаване на пазарна икономика в културата, или поне в онези нейни части, където това е възможно (в някои области, като например културното наследство, това е по-трудно). Това се дължи както на правни ограничения, така и на липсата на връзки между Министерството и такива ведомства като търговското или туристическото. Това означава, че Министерството трябва да си сътрудничи с други ведомства, което може да спомогне за увеличаване потреблението на културни ценности. Това би могло да означава, че Министерството следва да поощрява проекти в хотелиерския бизнес и търговията на дребно, нещо коренно различно от сегашната политика и практика.
Този избор оказва влияние върху вида на разработваните политически програми и на възприетата политика в областта на обучението; не ни е известно Министерството да поощрява някаква политика за обучение, насочена към увеличаване на маркетинговия капацитет на организациите.
Въпреки че в началото този тип инициативи могат да се сторят периферни на културните дейци в България, когато стопанския туризъм се развие и започне да подпомага цялостната икономика на страната, по принцип той може да доведе до създаването на работни места за високо квалифициран персонал в сектори с голяма добавена стойност, като например дизайна в различните му форми, музикалния или радио-телевизионния сектор.
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: Кои са най-ефективните средства за усъвършенстване уменията на културните организации в областта на маркетинга?
Развитие на местно предприемачествоили внос на културни продукти
Всякакви традиции в областта на предприемачеството, които може би са съществували в България, са били до голяма степен забравени през комунистическия период. От друга страна такова предприемачество е от съществено значение за България, за да може тя успешно да развие пазарна икономика. Като последица от всичка това в страната съществува слабо развита структура на ниво микро бизнес, както и малки и средни предприятия (МСП). Ако такива съществуваха в културния сектор, например в занаятчийската област, конкуренцията между фирмите щеше да бъде главният двигател на творчеството и новаторството, както и на изпитанието на продуктите на пазара.
Вносът на културни продукти, от занаятчийски изделия до театрални представления, може да подейства като стимул по отношение на идеи, стилове и изпълнение, както и да допринесе за информираността на България относно новите тенденции, но същевременно той не спомага пряко за развитието на местната икономика.
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: Как предприемачеството може да спомогне за впрягане на творчеството на артистите и творците?
Дилеми, свързани с маркетинга на селищата
Реалност и разкрасяване
В България необходимостта да се изграждат положителни образи, за да се увеличат перспективите за регенерация може да означава прикриване на неприятна информация, свързана с бедност, социални вълнения, изоставяне и други отрицателни явления. Когато бедните съпоставят своето собствено положение с обикновено положителната картина, която се рисува за международните медии, те откриват явни несъответствия. Това може допълнително да отчужди или да предизвика цинизъм у онези групи, на които регенеративният процес не е помогнал, но до които има желание да се достигне в по-дългосрочен план.
Тази дилема може да намери проявление и при пропагандирането на образи от "културното наследство" и на други обединяващи теми, които играят ролята на изкуствени образи на "общността" в условията на растяща социална поляризация и напрежение. Така например, апела за "общност", който стои в основата на идеята за някакво въображаемо минало, се позовава на социално равновесие, но в действителност изключва много групи.
Освен пейзажа и природното наследство, едно от най-действените средства за маркетинг ( в смисъл на пропагандиране - бел прев.) на страните е тяхната култура и начинът, по който се представя тяхната култура е от изключително голямо значение. Следователно проблемът за това какъв трябва да бъде предмета на маркетинга се превръща в стратегически въпрос, тъй като очакванията трябва да съответстват на действителността. Дали той трябва да включва само наследството, като например манастирите? Това дава ли представа на току-що пристигналия гост на България за цялата страна? Дали този предмет трябва да обхваща и многокултурното разнообразие, включващо турското и циганското културно наследство? Може би това ще се окаже уникалната стока, която България ще предложи за продан. Дали тук трябва да се включи нощния живот на София, Бургас или Казанлък? Или националната кухня? Доколко честни ще бъдат пласьорите и дали в крайна сметка честността няма да се окаже най-интересната и най-добра стратегия?
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: Какъв е образът на България, който трябва да бъде пропагандиран - образ, свързан с културното наследство, или съвременен образ?
Ориентация към гостите на страната или към нейните жители
Политиката, чиято основна цел е привличането на посетители (независимо от това дали става въпрос за "културни туристи", както е в градове като Велико Търново или София, или за "бизнес туристи", както е в Пловдив) и политиката на превръщане на града в селище по-привлекателно за неговите жители, рядко биват обединени в единно цяло по съзнателен път. Необходимо е да се разработят проекти, които да гарантират, че туристическите проекти и повишаването на качеството на живот на гражданите ще бъдат част от една и съща стратегия. Добър пример в това отношение е Глазгоу, където подобренията в околната среда - често градоустройствени инициативи с културно измерение, като например тяхната стратегия относно осветлението, която е била от полза за всички граждани - през 80-те години послужили като основа за привличането на нови туристи в града.
Намеса от рода на акции за почистване на селището, подобрения в системата от пътни знаци, по-ефикасна дейност на полицията, по-добро улично осветление, наличие на обществен транспорт до късно през нощта, безопасност на паркингите и т. н. е безспорно необходима за всяко селище за засилване на неговата привлекателност както за жителите, така и за посетителите. В този смисъл културната политика не може да бъде отделена от политиката в други области. В действителност усилията на много културни институции пропадат, тъй като околностите им са занемарени, всяващи страх или неприятни. Така че чрез инвестиции във външната среда могат да се постигнат няколко неща едновременно, включително те могат да се разглеждат като непреки вложения в здравословния вид на едно културно средище.
Основен въпрос за общонационалното обсъждане: Какви примерни инициативи могат да се посочат за съчетаване на туристическата ориентация с подобряване качеството на живот на местното население?
Пространствени дилеми
Град или държава
България е силно урбанизирана държава, но все пак в нейните главни градове живее не толкова голям дял от населението, колкото в повечето западно-европейски страни. Същевременно София привлича непропорционална част от ресурсите, както повечето столици, тъй като обикновено в тях са седалищата на националните институции. И все пак, въпреки наследството на централизма, поставяното при комунизма ударение върху равните права е означавало, че местната инфраструктура, особено физическата, е добре развита, както например читалищата. И все пак дали ще може тя да се поддържа в една нова ера, когато отговорностите се прехвърлят върху общините, които не разполагат с ресурси и имат недостатъчни правомощия да набират парични средства - разглеждането на закона за финансирането на общините ще започне едва през 1998 г. В държавите с активен културен живот обикновено има конкуриращи се центрове, както малки, така и големи, по-скоро като форма на вътрешна конкуренция, където различните среди създават многообразни местни култури и стават силни в различни области.
Основен въпрос за дебати на национално ниво: Какъв баланс да се установи между ресурсите, които трябва да се съсредоточат в ключовите центрове, и тези за развитие на малките градове и селските райони?
Центърът или периферията на града
Политиката, съсредоточена почти изключително върху развитие в центъра на града, насочена главно към туристи и групите с по-високи доходи, в някои случаи се е отчуждила цивилния живот на жителите на онеправданите по-външни квартали и вътрешните райони на града, за които вероятно достъпът до културния живот в центъра е затруднен в психологически, физически и икономически аспект.
Тези напрежения са очевидни в доста голям брой градове, като например София, където относителният културен ренесанс на градския център съществува паралелно с продължаващото лишаване от култура на външните квартали в периферията, въпреки че осигуряването на културен живот по времето на комунистическия режим, може би в по-голяма степен отколкото на Запад, е вземало предвид потребностите на външните райони. Местният културен живот на предградията все повече става приоритет на европейските градове, свидетелство за което е програмата на Съвета на Европа "Културата и кварталите", тъй като една от най-важните роли на културната дейност в тези райони е да подкрепят спойката на местно ниво, да противодействат на социалното изключване, както и просто да дадат на хората нещо, с което да се занимават. Експертната група не е запозната с никаква политика или инициатива в това отношение.
Основен въпрос за национален дебат: Какви инициативи могат да се предприемат за засилване на културния живот в кварталите и как могат институциите със седалище в центровете на градовете да допринесат за културния живот на предградията?

Раздел четвърти:
Международният контекст на културното развитие
Въведение
Този раздел очертава обширно международната среда, в рамките на която действа културната политика и повдигнатите специфични проблеми се отнасят до всички държави в преход, а дори и до по-развитите държави. И така, има изобилен международен опит, който хората, определящи политиката в България могат да ползват при разглеждането на въпросите, предложени за национален дебат. Той има икономическа ориентация, не защото смятаме, че всичко опира до пари, а защото това също помага вниманието на определящите политиката да се фокусира върху не парични цели и стойности, които да подкрепят културната дейност.
Новият, по-голям и различен международен контекст, в рамките на който действа България, оформя границите, в които да маневрира създаващата се културна политика на България. По-широкият контекст носи със себе си нови заплахи и благоприятни възможности, но разбирането на тази международна динамика също помага да се породи здрав реализъм и по-добре фокусиран кръг на очакванията за това както е постижимо, каква е истинската същност на конкуренцията и къде България може да изиграе силната карта на своята ниша - що се отнася до нишите, България действително има много възможности. Фокусът върху нишите служи за концентриране на съзнанието върху това в какво България може да бъде добра, в какво е добра и в какво е уникална. Това включва музиката - в тази област на България вече се гледа като на част от "световния музикален" феномен, като се има предвид, че хората все повече се пресищат от прекалено много музика. Някои обекти от културното наследство, като Рилският манастир, или Казанлък, и дори занаятите, ако получат по-голямо насърчение. Дори читалищата, въпреки че са с местна насоченост, имат какво да предложат на външните хора. България има култура, която да предложи на света и голяма част от нея може да дойде от уникалното смесване на култури вътре в самата България, като например натрапчивите, и в същото време предизвикващи тръпки миксове от популярна музика, които чухме в Бургас - те съчетават гръцки, турски, цигански и български традиции. Колкото и много пъти да ни бе казано колко единна е България като културна общност, все пак експертната група си тръгна с чувството, че има голямо разнообразие - между областите, етническите групи, фолклора в планинските и морските райони и града и провинцията. Именно това богатство е ценно предимство на България.
Това, че България очертава рамката на своята културната политика спрямо световните хоризонти не означава, че тя трябва да черпи вдъхновение единствено от чужбина; това, което в крайна сметка външният свят оценява, е ендогенното. Все пак, чрез огромното влияние на медиите, България е много повече в крак с международните тенденции в културата, а освен това хората имат възможност да пътуват и да оценяват своите собствени културни постижения спрямо външния свят.
Преформулиране на аргументите за културата с оглед на 21-ви век
Тъй като България се стреми да намери своето ново място и да се интегрира отново в разширена Европа, то важно е българската културна политика да бъде оформена около разбирането на силите, най-общо икономически и политически, които формират потенциала и възможностите на тази политика. Освен това, тези, които очертават културната политика на България, трябва да бъдат бдителни по отношение на по-новите дебати за това как именно културната дейност благоприятства и се свързва с подобряването на качеството на живот, личното и общото благосъстояние и създаването на богатство. Натрупаният в Европа опит през последното десетилетие, когато бюджетът за културата бе поставен под натиск и реално намален, показва, че аргументите за инвестиране в изкуството и културата трябва да бъдат преформулирани в "по-модерен" вид. При наличието на разнопосочен натиск върху обществените фондове навсякъде, просто не може да се приеме, че инвестирането в културна дейност в някакъв смисъл "право" - че изкуство заради самото изкуство в себе си и от себе си е добро - без да се създаде нова ситуация с оглед на 21-ви век. Някои от традиционните аргументи за културата, като например нейната образователна стойност, има вероятност да се запазят, но би могъл да се промени начинът, по който те се отстояват или изразяват. Същевременно новите аргументи ще могат да заздравят цялостното положение.
В рамките на преформулирането е важно да се фокусираме върху това какъв е уникалният принос на не печелившия и субсидиран сектор, който не може да бъде на издръжка на частния сектор.
Необходимостта от доказателства за резултата от инвестициите в културата
В този преходен период потенциалът на изобретателността и въображението в културната дейност може да помогне да се намерят решения за проблемите в други сфери. Това означава, че един от аспектите на стратегията на Министерството на културата да "продава" своята културна политика е да предоставя доказателства за широко обхватното влияние на културата - от туризма през икономическото развитие до подобряване качеството на живот, създаване на идентичност и дори социална спойка. В този смисъл една от ролите на Министерството, а още по-добре на агенциите, на които то поставя задачата, е да защитава и документира особената важност на културата за голям брой сфери. Това на свой ред предполага да се покаже че културната дейност не се осъществява на самотен остров, наречен изкуство и култура, а че има връзки с други области, където се вземат решения, като туризъм, икономическо развитие или социалната сфера.
По-нататък, това означава, че Министерството, местните власти и други агенции, занимаващи се с изкуство, трябва да създадат връзки и работни взаимоотношения с други отдели и сектори. Ние признаваме, че в момента е трудно да се прилага подход на междуведомствена работа и партньорство за управление на проекти, но въз основа на опита навсякъде по света си заслужава да се направи такова усилие с оглед на вероятния положителен резултат. Това би могло например да означава, че културният бюджет се увеличава чрез вноски от други бюджетни сфери - понеже един съвместен проект би бил взаимно неизгоден - като например работа с младежта, социална сфера или икономическо развитие.
Този подход може да проправи път за отбиването на аргументите, че съвсем разбираемо България има други важни приоритети, на които трябва да обръща внимание, и това може да намали силата на инвестициите в културата. На първо място решаването на голям брой проблеми, като отчуждението на младежта или дори намаляването на престъпността, може да бъде подпомогнато от културна дейност по евтин и гъвкав начин; на второ място, в контекста на самата скала от проблеми, които трябва да бъдат решавани, културният бюджет все още остава сравнително по-маловажен.
Глобализацията и позицията на България
През социалистическия период културната политика на България в малка степен е вземала предвид глобализацията и как тя би могла да се отрази върху нейните общности от хора на изкуството на местна почва. Съществувал е неин собствен херметически затворен свят с по-ограничен поглед върху света, с различни критерии, насоки и стойности - а много от тези стойности са били положителни и могат да бъдат застрашени при пазарната икономика. С други думи, един голям диапазон от по-обширни въпроси и проблеми или международната динамика на световната културна индустрия не са били смятани за релевантни - до голяма степен хората на изкуството са били предпазени от тях като с щит. Сега, когато България е поела по своя път към пазарна икономика, тя не може повече да си позволи този лукс, понеже споменатата икономическа динамика разкрива както ограниченията, така и възможностите за инвестиране в културата и ограничителите, в рамките на които се осъществяват културните инициативи.
В изцяло индустриализираните общества секторът на културата, включващ и ново възникващите области като мултимедиите, е както част от по-общия сектор на производство въобще, така и определено малко встрани от него. И все пак секторът на културата има определени дефиниращи качества, които са и негови особености, и негови странности. Следователно формулирането на стратегическа политика за културата трябва да включва едно разбиране за ключовата икономическа динамика и характеристики на културата. Полето на културата се отличава от области като селското стопанство, минното дело или обществените услуги , и, много важно, има голям брой отличителни черти и дава многостранен принос, който както в исторически план, така и в наше време все още наистина оправдава субсидиите, поради което културната дейност не може да бъде оценявана само от гледната точка на икономическата наука.
"Твърди" и "меки" аргументи за културата
И така, целите и потенциалното отражение на културната политика трябва да бъдат изразени по-изрично, за да се даде подчертана обосновка защо се тръгва по някои линии на културна политика. Ние осветляваме 4 вълни от аргументи в подкрепа на изкуството, които са формирани в Западна Европа, всички те са важни и съставляват част от обширния аргумент в полза на изкуството. Те могат да бъдат дискутирани при провежданите национални дебати, за да се разпространи още повече славата на България, да се покаже решителният пробив, който България иска да направи, използвайки културата като инструмент за контрол и пропаганда.
Култура заради самата култура
Културната дейност има решаваща символична роля за подпомагане на разбирането и очевидното показване на драматичните промени в България. Това осветлява символичната стойност на културната дейност, показвайки как тя борави със символите, описанията, значенията, стойностите, образа и естетиката. Културната продукция, с други думи, съдържа послания, които преминават отвъд суровите икономически изчисления, и все пак все повече се признава, че именно тези "по-меки" фактори са от съществено пряко и непряко икономическо значение от гледна точка на, да кажем, маркетинга в града.
Походът към хомогенизирана глобална моно-култура продължава да се засилва. Културната дейност и продукти са от голямо значение за установяване и поддържане на колективните самоличности - било на местно, било на регионално или национално ниво. Главните улици в различните градове и в различните държави започват да изглеждат все по-еднакви, тъй като във всеки град започват да се появяват международно известни витрини на магазини. Чувството за идентичност, създадено от местната и национална култура, става все по-важно като механизъм за поддържане на местните отличителни черти и чувството за място. Процесът на съзнателно поддържане на местната самоличност формира една видима и разрастваща се тенденция в културната политика на европейските държави.
С горното е свързано желанието да се поддържа съграденото културно наследство като средство, служещо като физическа котва на историческата самоличност и корени, както и желанието да се поддържат фолклорните традиции като средство за създаване на някаква форма на стабилност в свят, където промяната може да изглежда прекалено бърза. Ключовият въпрос е как това ударение върху запазването на миналото може да се съчетае с признаването на възникващите съвременни култури, особено на тези сред младежта. Решаващото е, че идеята за поддържане на наследството сама по себе си има нужда да получи нова конфигурация - такава, че да остане релевантна на потребностите на 21-ви век и стремленията и изискванията на различните възрастови групи. Това зависи от начина на интерпретиране на историческото наследство.
Образователна стойност
Образователната стойност на изкуството се фокусира главно върху неговия принос за развитието на личността и промените, които може да инспирира. Ролята, която играе културната дейност за развитието на себеизявата, в използването на въображението, в създаването на самочувствие, способността да се работи в сътрудничество, да се развие чувство за отговорност и дори да се създаде гражданско общество, и днес си остава точно толкова уместна, колкото винаги досега.
Отражение върху икономиката
Тъй като стойността на субсидирането на изкуството бе поставена под съмнение, една главна точка от защитата на изкуството бе да се изчисли неговата икономическа значимост и въздействие - както пряко, така и непряко. След времето, когато през 70-те години на този век в САЩ бяха предприети първите изследвания, различни градове, области и дори нации предприеха повече от 200 изследвания, оценяващи икономическото й въздействие. Културната дейност също така означава работни места и, когато културният сектор процъфтява , създава работни места; всъщност в наши дни се смята, че по-широкият обхващащ го сектор, наречен културна индустрия, включващ изкуството и медиите, е четвъртата голяма промишленост в света, която освен това се разраства. Всъщност музикалната индустрия е третата най-голяма експортна индустрия на Великобритания. Това се дължи на подема на мултимедиите, които се основават върху ядрото от хора на изкуството, съчетано с компютърната мощ. В контекста на пост-комунистическите държави, с тяхната склонност към свръх-заетост в изкуствата, често аргументът за работните места се приема трудно, но пък аргументът за оборота е необорим. Трудно е да се поставят под въпрос положителните непреки ефекти върху туризма, и тъй като България е започнала да поставя все по-голямо ударение върху разработването на продукти, стойността на художниците и дизайнерите ще става все по-голяма, като по този начин ще повлияе върху икономическото развитие. И тъй, една от задачите на тези, които определят политиката, е да започнат да подготвят този аргумент.
Социално въздействие
Съзнанието, че много от изкуствата са насочени към по-елитна аудитория, в края на 60-те години на нашия век доведе до насърчаване на изкуствата в общностите като средство за "впрягане" на творческата способност и потенциала на хора, които по принцип не са включени в дейността по изкуствата. И така, аргументът за социалното въздействие касае главно промените, които изкуството може да предизвика в обществото в по-широк план. Например как включването в дейност по изкуствата може да даде сила на хората, да ги научи какво е отговорност и как да я делегират, и как в резултат на това могат да се развият организаторски способности. Това на свой ред може да се отрази благоприятно върху уменията за развитие на общността, които могат да бъдат приложени и прехвърлени върху по-широки, несвързани с изкуството области. По този начин изкуството може да помогне да се създаде лидерство и предприемачество на общността.
Все повече доказателства от всички части на Европа говорят, че изкуството е гъвкав, евтин и резултатен начин да се подпомогне постигането на целите на социалната политика, например да се помогне за намаляване на престъпното поведение, като бъдат включени дезинтересираната младеж в създаването на собствени драматични произведения или като им се помогне да си организират оркестър. Програмите за изкуство са помагали на отделни личности и общини да развият организационните си умения, за да помогнат на самите себе си. Изкуството може да помогне да се засили независимостта, както това става в много програми за изкуство за хора с умствени или физически недостатъци. Примерите и благоприятните възможности са безкрайни. Следователно Министерството трябва да разгледа въпроса за започване под някаква форма на проучване на икономическото и социалното въздействие на културата, което да се използва като инструмент в нейна защита.
Очертаните дотук съображения във връзка с политиката в културата трябва да съставляват една част от причините за съществуването й и да бъдат фокуса на доклада за културната политика на България.
Международни икономически сили и насоки в културата
Международните икономически сили, които влияят върху културното развитие, определят обхвата, възможните въздействия от това, което културната политика на България може да постигне. Има голям брой международни тенденции в икономиката на културата, които ще определят обхвата и вида на намесата, необходима и възможна в България, както и същността на всички подходящи стратегии и ниши, които тя би открила за себе си. Тук се включват:
Творческата способност като всепроникващо ценно качество
Творческата способност се свързва с хората, които имат образование в сферата на изкуствата, въпреки че тя не е запазена само за художниците. Все пак, признанието, че творческата способност е ценно преимущество не само за големите мулти-национални конгломерати в културната индустрия, но и за много други компании, чиято работа може и да не е очевидно/външно свързана с културата, означава, че художниците все повече играят - и за тяхното собствено оцеляване ще се нуждаят от - нови роли в търговския сектор. По принцип това може да създаде много благоприятни възможности, но артистичната общност ще трябва да се помири с факта, че това е нейната нова среда на действие. Художниците могат да постигнат това или като приспособят своите умения към търговска дейност, като графичен дизайн или реклама, или като навлязат в непривични за тях области, например в строителната промишленост или дори в търговията на дребно.
Създаването на разбиране за тази динамика е една от важните роли, които Министерството на културата би могло да играе.
От печатните издания към мултимедиите
Налице е парадигматично изместване от писмените комуникации към аудио-визуалните, свързано с напредъка в телекомуникациите, компютрите, мултимедиите и Интернет. Ключовият въпрос тук е как ще се развива в бъдеще комуникирането на изкуството. То ще предостави благоприятни възможности на хората, които имат образование в областта на киното и информацията. Предвиждането е, че този напредък ще отвори масови нови пазари и ще даде път на съвместната дейност между хората с художествено образование и тези с експертни знания по технологиите и софтуера. Този потенциал означава, че културната политика на България не може да не се обърне към постиженията в новите медии. Може би ще е полезно за Министерството да създаде връзки и да започне диалог с научната общност, особено с многоуважаваната общност на хората, занимаващи се с компютри, да предприеме пилотни проекти от взаимна изгода, и ние сме изненадани, че досега в тази посока не са полагани достатъчно усилия.
Хората на изкуството като феномен на мултимедиите
Хората на изкуството с творчески способности често работят в различни културни сфери. Един музикант, например, може в даден момент да свири на концерт, друг път - в звукозаписно студио в звукозаписна продукция, а после - като музикант, изпълняващ филмова музика. Един график може както да направи реклама, така и картини за продажба на хората, като в този смисъл е "истински" художник, а също да прави обложки за плочи или реклами за филми. Някои хора наричат потребността да се работи за различни клиенти по различен начин "свят на работното порт фолио".
Самите продукти на творчеството също не се ограничават до една среда. Повечето от тях са продукти на различни среди - сценарият за пиеса, филмирането на книга, музиката от филм и т. н. Укрепването на тази конвергенция и възстановяването на пресичащи се среди е начинът, по който самите културни индустрии са свързани с и оформяни от развитието на комуникационната, компютърната и "познавателната" индустрии. Все по-често хората с творчески способности работят в между-дисциплинарни екипи и преминават от един екип в друг, както това традиционно става например с актьорите, които работят в театъра, радиото и телевизията. В мултимедиите и популярната музика се експериментират и някои по-интересни форми.
Това означава, че обсъждането на културната политика в България не може да бъде поставено в рамката единствено на традиционните художествени форми като театър или музика, без да се вземат предвид връзките между старите и новите сектори.
Нарастващата монополизация в конгломератитена културната индустрия
В кръга на тези промени е налице нарастваща интернационализация и монополизация на компаниите, занимаващи се с културна индустрия, особено на онези, работещи предимно със стоки, които могат да се размножават, като видео филми, както и с разработка на хардуер и софтуер.
Твърди се, че след 10 години ще има само 5 или 6 най-големи фигури в културните индустрии по света. Тези конгломерати са мултимедии, а не единични медии, и обикновено се приема, че сред тях са "Тайм-Уорнър" (записи, издателска дейност, кабелни програми, филми), "Сони" (Коламбиа, Си Би Ес), "Бертелсман", "Берлускони", "Ашет, Полиграм, Еми и Нюз Корпорейшън". В тяхната сфера на дейност са творбите за аудио-визуално разпространяване и музиката, като някои дори преминават и към представления на живо, например мюзикъли, а чрез издателската си дейност се насочват и към визуалните изкуства.
В големите културни индустрии - например музиката - компаниите със среден обхват често смятат, че е трудно да се конкурират в международен мащаб. Следователно има тенденция да се разгърнат няколко големи компании и много на брой малки, които могат да заемат само ясно дефинирани ниши. Все пак, поради бързите промени и технологичния напредък в тази област е все по-трудно да се предскаже кои компании евентуално ще се окажат победители, и кои ще рухнат.
Но дори и под това ниво на стратегически оператори в света, различните сектори на културна дейност, като търговете на произведения на изкуството, театрално-музикалните продукции или агентството, обикновено са съсредоточени в определени градове, особено Лондон и Ню Йорк, в резултат на което се получава привличане на талантите към тях.
В България няма компании, които да действат в такъв международен мащаб и формиращите се малки компании в културната индустрия, например в музиката, все още са в "детска възраст", но въпреки това има ниши, които предстои да се развиват и в тях България може да залага на своите силни страни.
Използването на английския език като международно средство за комуникация
Един резултат от глобализацията на културната продукция, дистрибуция и потребление бе все по-широкото възприемане на английският език като международно средство за комуникация. Това означава, че изучаването на езика става приоритет. Ние разбира се съзнаваме, че почти всички езици, колкото и малко хора да говорят на тях, имат световно известни автори и именно поради склонността да се използва английският език за по-голяма простота, защитата и развитието на езиците на по-малки народи е толкова важна част от културната политика. Особено поради факта, че има съвсем малко области, където като международен се използва друг език.
Ясно е, че от това за България произтичат проблеми,. защото то означава, че само няколко области на културата могат наистина да бъдат интернационализирани или предлагани в чужбина, като например музиката. Следователно културните продукти, основани на езика, по-трудно могат да бъдат изнасяни от страната. По принцип българските визуални изкуства биха могли да се изнасят от страната , но все още нейната репутация е слаба. А за онези българи, които са добили известност - като Кристо или Елиас Канети, външният свят не е наясно, че са българи. До известна степен същото важи за книгоиздаването, понеже все още няма достатъчно български автори, които да са добили известност в чужбина.
Дори за Япония съвсем доскоро беше трудно да произведе софтуер за забавление, който да се наложи широко - например филми, телевизионни програми или популярна музика, и това в голяма степен се дължи на проблемите, свързани с езика. Едва с налагането на компютърните игри, в които има малко или никакъв говор, японците успяха да създадат универсални културни изображения.
И така, един важен приоритет на културната политика е преводът и може би трябва да се обмисли създаването на един преводачески фонд, който да е по-добре финансиран от този, поддържан в момента от Националния център по книгоиздаване.
Международната същност на потреблението на културата
Тъй като собствеността върху продукцията и средствата за дистрибуция се концентрират в ръцете на все по-малко и по-малко международни компании, трябва да има стратегии за достигане до потребителите на културата. Това доведе до разработване на глобални стратегии за културен маркетинг и създаване на всеобщо познаваеми изображения. Например внезапният интерес към "Батман" при пускането на филма беше съзнателно проектиран като световно явление. По същия начин Марио и Луиджи са познати на децата в Обединеното кралство толкова, колкото и на децата в Германия, Австралия или Япония, а може би дори и в България.
Като се имат предвид финансовите ресурси на България, за нея ще бъде особено трудно да се конкурира в световен мащаб във всеки от секторите на културата; следователно България трябва да се съсредоточи върху конкретни ниши, където има шанс в конкуренцията. Връщаме се към потенциала на българската музика и певци, които вече са включени в много международни вериги, особено такива, свързани със "световната музика".
Тази интернационализация осветлява необходимостта държавите и областите да поддържат местната си културна продукция.
Основното значение на бързата иновация на продукта
Всички потребителски индустрии се стремят към иновации на продукта, но само в културната област бързата иновация е основно условие за съществуване. Броят на отделните продуктови линии, които една културна индустрия произвежда - мултимедиен продукт, издателска къща или звукозаписна компания, например - трябва да е много по-голям от този на друг вид индустрия, даваща продукция. Това е така, понеже в същността на съвременните културни продукти е заложено да имат сравнително бърз оборот от театъра до дизайна. Такова постоянно обновление, разбира се, създава проблеми на производителите, поради което е налице постоянно търсене на запазени марки, което - смята се - би могло да доведе до сигурно завоюване на място на победител, за да се намали необходимостта всеки продукт да се преосмисля наново. Малкият пазар в България автоматично превръща това в предимство, въпреки че регионът на Балканите предоставя добри възможности.
Добавената стойност на "запазената марка"
Рентабилността в културната индустрия се запазва чрез рециклиране на мултимедиите, създаване на синдикати и франчайзинг. Това изважда наяве стойността на имена, жанрове, образи със запазена марка, а оттук и важността на авторското право и правата върху интелектуалната собственост. Накратко, свидетели сме на прехода от творческа индустрия към индустрия на авторски права. Това е средство да се намалят разходите за създаване (на продукция). Най-важната стойност е залегнала в запазената марка, като Мики Маус и други запазени марки на Дисниленд, които правят всички следващи продажби по-лесни. В този аспект България има проблеми, тъй като все още няма международно признати изображения в сферата на културата и още, разходите за създаването на такива са много големи.
Синдромът "супер звезда"
"Супер звезда" и "бомба" добиват все по-голямо значение и като последица от това идва стесняването на диапазона за избор. Маркетингът и дистрибуцията като части от производствената верига заемат все по-голяма част от разходите и печалбите. Поради това по-голяма ефективност на разходите може да се постига, като цялата тази машина се включи "на скорост" да произвежда по-големи продукти, и в този смисъл отново "звездата" е в действителност търговската марка, която се насочва към световните пазари. Това означава, че първоначалните разходи за нови творчески продукти стават много по-големи, отколкото България би могла да си позволи, а българските продукти са насочени към българския пазар, чийто размер не е достатъчно голям, за да се изплатят тези продукти. Това може да доведе до спад в иновациите, научната и развойна дейност.
Въпреки това, в някои области, като операта, България има свои собствени световни звезди и трябва да се намерят начини за набиране на ресурси, които да се реинвестират в нов български продукт. Това предполага създаване на климат, в който българите да се чувстват горди, че са българи.
Безкрайното размножаване на културните продукти
В последните двадесет години разрастването на каналите за дистрибуция означаваше, че много културни продукти продължават да бъдат на разположение много след времето, когато в миналото би се очаквало вече да са изчезнали. Във Великобритания и САЩ например има цели кабелни канали, показващи програми от 50-те, 60-те и 70-те години. Сред тях са "Аз обичам Луси", Билко, класиката на Дисни или Меш, чиято стойност е такава, че те са търговска марка. Дори по-малките държави могат да създадат марки, които да пътуват по целия свят, например Тинтин от Белгия, Смърфовете от Холандия.
Важен е фактът, че тези повторно показвани произведения са евтини, много по-евтини, отколкото ако се произведат в България, тъй като те вече са възвърнали разходите за производството им преди много години, и сега се пускат на ниски цени по нови канали и на възникващи пазари. Освен това този процес означава, че на практика всеки, който направи ново комедийно шоу по телевизията или създаде комичен образ, се конкурира не само за вниманието на своите съвременници, но и срещу най-добрите или най-популярните от всички предишни комедийни спектакли.
Трудно е да се предвиди възможният изход от процеса, но би било добре да посочим все по-голямото разклоняване между трепетните и непредвидими местни култури и все по-възпроизвежданата световна култура. Това спокойно би могло да доведе дотам, че по-голямата част от хората да говорят на два различни културни "езика".
От уникалния оригинал към безкрайно размножаваните произведения на изкуството
През двадесети век имаше две основни промени в културната продукция. Едната може най-общо да се характеризира като процес към индустриализация в малък мащаб. През по-ранната част на века насочеността беше към ръчно изработени културни артефакти- уникати и малко серийно производство. Примери за това се намират лесно в модата, дизайна на мебели и керамиката.
В последните години настъпи друга важна промяна, която може да се категоризира с безкрайно тиражиране и масово производство, включително видео филми, записи и компютърни игри. Има подчертано изместване към икономическо производство на тази продукция. И в двата предишни периода по-голямата част от разходите беше за производство. При неограничената възможност за тиражиране на културните стоки действителните разходи за тиражиране на всеки отделен продукт са пренебрежимо малки, а маркетингът е изключително важен. Така по-голямата част от разходите за производството на един компакт-диск се правят на етапа на научната и развойна дейност (композиране и подготвяне на материала) и по-нататък в етапа на маркетинга, като разходите за производство са пренебрежимо малки. Този процес се проявява както на ниво разработване на хардуер, така и на нивото на разработване на софтуер. Що се отнася до хардуера, разходите за научна и развойна дейност са толкова големи, че само няколко световни компании могат да се състезават по тях. Националните и регионални компании могат да се конкурират в нишите, като оставят цялостната разработка и развитие на световните фигури.
На нивото на икономическо развитие на България няма вероятност тя да може да бъде конкурентноспособна, а в новите медийни области би могла да разчита все повече на културни продукти, направени на други места.
От производство към маркетинг
С относителното намаляване на производствените разходи - един типичен културен продукт преди 30 години може да е поемал 60% от разходите, а за много области този процент може да е до 20% - има и тенденция да се намалява дела на разходите за маркетинг както за традиционните форми на изкуството, като театъра, така и за по-новите медии. Това е така поради засилената конкуренция на световните пазари. Например в книгоиздаването беше традиционно около 40% от разходите да отиват за маркетинг и дистрибуция, а в наши дни тази цифра се е увеличила на 60%. Повече от половината от целия бюджет на последните филми с голям успех - от "Батман" до "Истински лъжи" е отделен за маркетинг, докато преди 30 години този процент би бил 20%.
Следователно относителният дял на кадрите, заети в културната дейност в България, ще трябва драстично да се видоизмени - от хора, занимаващи се с производство към хора с опит и убедителни качества в маркетинга и мениджмънта.
Потребяване на културата - у дома или на обществени места
Всички тези културни продукти все повече се насочват към хората в техния дом; повишената възможност на хората да купуват аудио-визуална техника за домашно ползване доведе до потребление на културата и развлеченията за свободното време в дома, което прави културата по-скоро индивидуално, а не колективно и обществено изживяване. Все пак в Западните страни се проявява една реакция, която може след време да се породи и в България. Това означава, че обществените прояви, като концерти на открито, трябва да се съобразяват със стила на живот на различните групи от населението и особено на младежта, а не да се отнасят към него като съдник.
Култура и туризъм
Със спада в производството и индустриалната база в много европейски държави, включително България, на индустриите, предоставящи услуги, се гледа като на двигатели на икономиката. В тази връзка туризмът, и по-специално културният туризъм, е много важен актив. Всъщност културният туризъм е един от най-бързо разрастващите се сектори на икономиката. Първоначално повечето държави, които се занимават с културен туризъм, започват с укрепване позициите и изтъкване на културното наследство, но все пак, когато стратегиите им се развият малко повече, като приоритет възниква разпространяването на съвременното изкуство. В България туризмът използва историческото наследство за популяризиране на държавата, и все пак не съществува системен или структуриран дискусионен механизъм или стратегия за създаване на форум или връзка с Министерството на културата.
Като се има предвид, че притежаваните от България културни активи са това, което се продава, изненадващо е, че не е даден приоритет на създаването на училища по хотелиерство или развиващ се всеобхватен механизъм, и че няма поощрения за кръстосано финансиране, например определени данъци от туризма да се използват за културното развитие. Все пак, в действителност съществуват отделни такива схеми, например в Копривщица.
Заключение
Всички очертани насоки съдържат изводи, свързани както с икономическата и културната политика, така и с легитимната и резултатна роля, която общественият сектор може да играе в тях. Все пак, тези насоки са само тенденции. Тяхното развитие не е непременно неизбежно, а резултатите от тях са несигурни. Тъй като всички държави се нуждаят от иновации и творческо мислене, за да оцелеят, това по принцип би могло да представлява фокуса за бъдещото културно развитие и перспективи на България. Въпреки, че има ограничения за българския културен пазар, тъй като население от 8 милиона е прекалено малко, за да се покрият разходите за производство в повечето сфери, така че да има възвръщаемост и продуктите на изкуството да станат жизнеспособни. Това важи особено за филмите и новите медии. Сравнително малкият обем на основната публика и икономическата немощ на отделните потребители правят този проблем по-остър.

Раздел пети:
Заключения и препоръки
Оценката на културната политика и динамиката на културата в рамките на една цяла страна е трудна задача дори в най-добри времена, а още по-трудна е, когато страната се намира в състояние на непрекъснати промени. В първата част на този заключителен раздел ние правим обобщение на нашите основни заключения и наблюдения, а след това преди да изложим препоръките си, резюмираме накратко приоритетите, които трябва да бъдат взети предвид при всеки преглед на културната политика.
Три основни заключения
Промени в нагласата
Историческото развитие на България е формирало всички ангажирани с културата фактори, както на административно равнище, така и на равнището на разработка на политиката, а също и пряко заетите с творчество в областта на културата. Най-важен е бил ефекта върху начина на мислене на занимаващите се с култура. Промяната на начина на мислене вероятно е основния процес, който е необходимо да протече, като същевременно това е най-трудно, тъй като начините на работа и мислене са нещо вкоренено. Този процес може да протече най-пълно само след интензивно обучение, смяна на известна част от кадрите, прехвърляне на правомощия, отговорности и ресурси към нови сили и, което е от ключово значение, чрез натрупване на опит и абсорбция на един нов начин на изработване на решения и действие, с по-широко участие. Както беше отбелязал някой: "Промяната на мисленето си струва субсидия от 1 милион долара". Министерството би могло да покаже своите намерения като развива творческото използване на нормативната уредба. Съществуващият понастоящем подход към законодателството е наказателен. Вместо подход, при който се заявява, че "всичко е забранено, освен ако не е разрешено", трябва да се възприеме подход, който гласи, че "всичко е разрешено, освен ако не е изрично непозволено".
Какво е виждането за българската култура?
В центъра на културната политика на България трябва да стои виждането за български култура и културен живот. Това не пролича в нашите обсъждания. Формирането на такова виждане за българската култура не може да стане в изолация, то трябва да бъде споделено от парламента, правителството и цялото общество, а неговата реализация трябва да бъде ръководена от Министерство на културата. То трябва да бъде разработено като част от открит дебат, включващ всички заинтересовани страни, при който след очертаване на рамката на виждането да се направи оценка на различните функции на отделните страни. То трябва да отразява принципите, лежащи в основата на цялостната политика, която на свой ред трябва да бъде разработена като част от открит процес.
Имайки предвид свързаната с децентрализацията и делегирането на правомощия тематика на доклада, ролята на Министерството е необходимо да се промени от такава на "пазач на входа", в "отварящ вратата" фактор, от такава на контрольор на ресурсите, в опосредстващ и улесняващ възможностите фактор.
Декларираното виждането не се отнася само до потенциала, а също така и до това как да бъдат преодолявани препятствията. Така формулирано, то трябва да адресира някои трудни въпроси, като например колко театъра (или картинни галерии) иска или са потребни на България, колко може да си позволи и какви са желанията спрямо оставащата инфраструктура. Имайки предвид последиците от такива решения, дадено виждане трябва да посочва как да бъде управляван преходния период и как могат да бъдат преквалифицирани съществуващите кадри.
Необходимост от обосноваване на културната политика на България
Отделно от една законна загриженост по отношение на усилията за поддържане на българската национална идентичност, в доклада за текущата българска политика се дава оскъдна обосновка или оправдание на това защо и как държавата би трябвало да се ангажира с въпросите на културата и какви биха могли да бъдат предназначението и целите на това. Допуска се априори, че инвестициите в културата представляват обществено благо, без да се посочват причините. В следвоенният период, в Европа бе извършена значителна работа, за да има достатъчно основания да бъдат повдигнати въпросите на културата. В различни моменти се е хвърляла светлина върху разнообразни цели на културната политика, например цели с насоченост към образователната и роля, или, от седемдесетте години насам, към ролята и в утвърждаването на собствените сили на общността (овластяване на общността, empowerment), а неотдавна и върху целите, свързани с нейното икономическо и социално значение. Макар че ударение върху тези аргументи се е поставяло в различна степен в отделните периоди, като в определени моменти е натежавал някой даден аргумент, значението им е било в това как си пасват взаимно по принцип. Разглеждането отново на тези твърдения представлява важен елемент на всеки национален дебат, целящ да изрази пред колкото може по-широка публика големия пробив, който търси да постигне културната политика в посткомунистическия период.
Други основни моменти
Делегирането като нов стил на ръководство
Експертната група е съгласна с основните принципи на културната политика на България, които бяха описани като раздържавяване (деетатизация), децентрализация и демокрация в контекста на един резултатен, ефективен и икономичен мениджмънт. Това предполага стил на ръководство на базата на доверие и делегиране на правомощия. Ние обаче се съмняваме дали тези основни цели са били достатъчно реализирани в практиката. Моделите и механизмите на субсидиране реално все още отразяват преди всичко подхода на предишния режим. Докато ние признаваме, че намерението за промяна съществува, доказателствата "на терена" водят на мисълта, че трудни решения, като например да се съкрати финансирането на дадени институции с оглед освобождаване на финансов ресурс за неинституционални проекти не са били взети. Ето защо задачата е да се прехвърлят отговорности, където е възможно и да не се прави това, което други могат да вършат по-добре. Например, една агенция за авторско право трябва да бъде отделена "на една ръка разстояние" от Министерството, особено след като то има трудности дори с откриването на самостоятелни банкови сметки за своите собствени програми. Това се основава на принципа "прави по-малко по-добре".
Към нов културен пейзаж
Текущата структура на подкрепата за българската култура не може да бъде поддържана и оправдана в дългосрочен план. В сравнение с европейския опит в по-широк смисъл, структурата на разходите в повечето области е незащитима и неспособна да осигури предпоставките за постигане на устойчива културна дейност. Това не означава, че намесата в културата трябва да бъде изоставена, а че тя може да бъде ефективна и оправдана само, ако бъде осъществена серия от радикални организационни промени за даден период по график - по тази причина се предлага мораториум за обезпечаване на текущото равнище на финансиране, за да може да се проведе национален дебат. Зад този дебат лежи целта за промяна на културния пейзаж. На свой ред, бъдеща намеса трябва да бъде подкрепяна само, ако аргументите в полза на културата бъдат преформулирани с терминологията на 21-ви век, в рамките на контекста на една ефективно действаща културна сцена.
Каква степен на съвършенство може да си позволи България?
Необходимо е България да направи оценка на разходите за и ползата от културата, както и на очакваните трайни резултати, на базата на политически, икономически и социални преценки и по този начин да си зададе някои трудни въпроси. Например, има ли потребност от или може ли да си позволи тази бройка оперни и драматични театри, или дали би трябвало да съществуват институции, когато има вероятност накрая те да нямат работа. Третирането на въпросите по този начин понякога се нарича "мъчна любов", когато някои неща се отрязват, за да се спасят и развият останалите.
Културата не функционира отделно от икономическите и социалните въпроси
Много от проблемите, пред които е изправен културния сектор са извън неговия контрол - по-конкретно щатните бройки и политическите трудности със съкращаването им. Тук Министерство на културата има функцията да изясни заедно с факторите, изработващи политическите решения в другите сфери, дали неговата роля обхваща също социални въпроси, и ако това е така, то реално би трябвало да получи допълнителни ресурси, за да изпълнява тази роля. Действителното поддържане на толкова щатни бройки намалява разходите на социални грижи в случай, че тези хора е трябвало да се регистрират като безработни. Последицата от тази дилема относно структурата е, че се е появил порочен кръг, при който за същинските разходи за поддържане на щата и материалната база се заделят толкова ресурси, че за извършване и генериране на нови културни дейности остава малко или нищо.
Готова ли е България за принципа "на една ръка разстояние"
Основната загриженост на експертната група е свързана със съдбата на националните центрове, които първоначално са били създадени като организации на принципа "на една ръка разстояние" през 1991 г. Независимо от аргументите на българската страна, връщането им отново в Министерството през 1996 г. е толкова многозначително, че заплашва доверието към целия процес на децентрализация, на който се основава културната политика на България. На фона на това решение, всички други коментари губят значението си.
От бюрокрация към мениджмънт
Има сериозен недостиг на умения и трябва да бъде развита нова култура на държавен мениджмънт. Уменията, изискващи се понастоящем от мениджърите в областта на културата като например стратегическо планиране, маркетинг и предприемачески умения не само, че не са били потребни при тоталитарния режим, но и придобиването на такива умения не е било насърчавано - все пак сега те са потребни. Въпросът за неадекватния мениджмънт се повдига непрекъснато в националния доклад като основен блокиращ фактор, обаче експертната група досега не е чула за някакво значително ресурсно обезпечаване или последователна програма за поправяне на този недостатък.
Ние сме на едно мнение по отношение на следните заключения, направени в проекта за окончателен вариант на националния доклад, които гласят: "политиката се занимава само с поддържането на инфраструктурата на културата ден за ден, без да има инвестиции на финансови средства в културната политика". Важно е, че в доклада също така се хвърля светлина върху потребността от национален дебат по проблемите и възможностите за инвестиции в културата, "инструмент, който продължава да бъде пренебрегван". "неинституционалните форми на културата все още биват пренебрегвани в голяма степен..., а финансирането е необходимо да бъде диверсифицирано и да бъде центрирано повече върху неутвърдени институции; че ролята на общините трябва да бъде засилена; че е необходимо държавата да се разтовари чрез по-нататъшна приватизация, закриване на някои институции и съвместни предприятия". Ние обаче признаваме, че първите опити в тази посока се правят чрез конкурси за проекти, организирани от националните центрове. "Приоритетното финансиране на съществуващи институции води до блокиране на новаторството... сред творчески настроените хора на изкуството. Обратно, колкото по-голям е делът на финансовите средства, предоставяни за конкурсни творчески проекти, толкова по-голяма е вероятността от съживяване на културния живот и мотивиране на гражданското общество сред творчески настроените хора на изкуството". "липсва достатъчно координация между органите, реализиращи културната политика на национално и местно равнище, особено в контекста на желаната децентрализация". "има липса на квалифицирани кадри, които да работят в рамките на пазарно-ориентирана икономика". "има липса на обмен на информация между факторите (действащите лица), ангажирани с изработването на решенията в сферата на културата". "липса на квалифицирани кадри, способни да се справят в новите условия в общините, включително увеличената отговорност на местните администратори по отношение на прехвърлените към тях културни институции". "лоша координация с централните държавни органи, отговарящи за културата".
Нов подход към културната политика:
списък от контролни въпроси
В този доклад се прави анализ и оценка на пейзажа на културата в България и на тази база се дават редица предложения. Ако те бъдат приети, естеството на културната политика в България би се променило, както и нейните приоритети, а биха се създали и нови възможности. Ние правим кратко резюме на най-важното. Тук се включва потребността от:
Да се отиде от идеята, че Министерство на културата и държавните ведомства са творци и контрольори на културата към това те да бъдат опосредстващи, улесняващи и подкрепящи фактори;
Да се признае, че развитието по-скоро на гражданско общество, отколкото само разработката на закони е вероятно основния начин, чрез който може да възникне животрептящ културен живот. Развитието на културата е свързано с развитието на човешките права. Все още преобладават йерархичните структури за изработване на решения, като по-този начин съществува малко разбиране за ползите по отношение на личното израстване, мотивацията и изграждането на капацитет от развитието на гражданско общество;
Да се признае, че основната функция на Министерство на културата е да създава политика за изкуствата, а не политика за хората на изкуството; следователно неговата роля е не да дава на хората на изкуството заплати, а да насърчава създаването на добро изкуство. Икономическото положение на хората на изкуството, както и на всички хора в България е грижа на ведомството по икономическите въпроси;
Да се разбере, че ролята на Министерството е по-скоро да стимулира и подкрепя пазара, отколкото да го ръководи. То следва да се намесва само тогава, когато трябва. От друга страна, необходимо е Министерството да разбира проблемите на всички сектори на културата, като в дадени моменти убеждава други ведомства, като това на търговията например, да действат, а също и да пледира в защита на културната мисия на всички културни отрасли, като предлага квоти. По този начин Министерството би променило своите възгледи, от субсидийно мислене към инвестиционно мислене;
Да се пледира в защита на използването на по-творчески форми на намеса, отпускане на субсидии и набиране на финансови ресурси като например лобиране в полза на целеви данъци за културата, като например хотелски данъци. По тази причина, трябва да се мисли за това как самите намеса и субсидиране да бъдат извършвани по-скоро творчески, отколкото да бъдат следвани старите модели.
Да се разгледа въпроса за създаване на Агенция за инвестиции в културата в България, доразработка на идеята за Национален фонд за културата, предложена от Министерството. Тя би привлякла парични средства от различни източници като например Министерството, фондации, спонсори от бизнеса или от индивиди, които да бъдат използвани за отпускане на заеми и инвестиции в собствен капитал, за да се осигури оборотен капитал, за насочване конкретно към културни организации и по-специално към ключови индивиди, работещи в тях. Тя би действала като квазибанка.
Да се види разликата между понятието за управление и това за администриране, като първото предполага идеи за самонасочвано, целево действие, за разлика от простото изпълнение на даден набор от задачи.
Да се възприеме ориентиран към потребителя подход, който изисква фундаментално изместване на фокуса, от грижите за производството към тези за публиката и маркетинга. Това означава например изложбите да не се правят за уредниците им, а за хората.
Да се приеме по-широка дефиниция на това какво е култура, включваща висшата и популярната култура, комерсиалната, субсидираната и аматьорската, както и въпроси като градския дизайн и промишлените изкуства;
Да се изследват новите връзки, възникващи между традиционните изкуства и появяващите се нови медии;
Да се започне развиването на кръгозор, за вглеждане не единствено в отделните културни институции, а в културния пейзаж като цяло;
Спешно да се подготви една вътрешна програма за квалификация и преквалификация и да се подкрепи обучението по мениджмънт на изкуствата навсякъде;
Да се прецени по какъв начин в процеса на изработване на културната политика може да бъде заложено едно убедително локално и регионално измерение, например да се намерят средства за преодоляване на финансовата принуда, при която работят общините;
Да се започне преглед на степента, до която плурализма на културите и междукултурното разбирателство може би са или биха могли да бъдат проблем в България;
Спешно да се развие серия от структурирани и устойчиви междуведомствени работни отношения като например с туризма, социалните грижи и икономическото развитие, така че да станат по-ефективни новите насоки на политиката като например културния туризъм. Културният сектор не работи на остров, сам за себе си и може да реши проблемите, като този за безработицата например, само съвместно с другите министерства.
Да се изследват начините и средствата, чрез които могат да бъдат възродени традиционни умения в областта на изкуствата, за новата икономика чрез политика и програма за придобиване на нови умения;
Да се разгледа възможността за възлагане извършването на проучване под някаква форма на икономическия и социалния ефект от културата, което да бъде използвано като инструмент, когато се пледира в защита на културата. Такъв доклад би предизвикал доверие само, ако културния сектор е въвел ред в собствената си къща. Той би трябвало да се разглежда като част от стратегия за преформулиране на аргументите в полза на културата на езика на 21-ви век;
Да се направи преоценка на критериите, съобразно които се отпуска финансиране, за да бъдат обвързани те повече към качеството, отколкото към количеството;
Да се прегледат резултатите от текущата международна културна политика, за да се осигури това ползата от пътуванията и контактите да се разпространи в страната и да се направи преоценка на фокуса в моделите за изразходване на средствата;
Да се разгледа въпроса за възникващата пропаст между поколенията като потребностите на младите хора бъдат взети на сериозно и в съответствие с това бъдат разработени програми в рамките на политиката;
Да се преодолее психическият блок относно популярната култура, да се изследват притежаваните от нея достойнства и така да се направи оценката, че не цялата тя е "фалшификат" или "ерзац" култура, имайки предвид, че така адмирираните понастоящем народни изкуства някога са били популярна култура;
Да се постигне баланс между грижата за културното наследство и съвременната култура;
Да се отчете потребността политиката да се центрира повече върху развитието на съдържателната страна на изкуствата, а не върху обвивката - сградите, където се помещават;
Да се преосмисли потенциала на фолклора и занаятите както като животрептящи форми на изкуството, така и като възможни икономически сектори;
Фокусът да се постави неотклонно и с постоянна обвързаност върху разпространението, започвайки с този оценъчен доклад като средство за предизвикване и поддържане на национален дебат по въпросите на културата.
Препоръки
В рамките на целия доклад се правят препоръки и се дават предложения за това как биха могли да бъдат преосмислени насоките на културната политика. В заключение ние имаме три основни препоръки. Те са:
Да се осигурят условия, по инициатива на Министерство на културата да започне национален дебат по въпросите на културата, свързан с мораториум, съгласуван с правителството, за да се осигури поддържане на финансирането на културата на текущите нива, със защита срещу инфлацията, така че дебата да се състои в рамките на стабилна финансова среда;
Да се фокусират усилията върху преоткриването на читалищата, като основна котва както за културното развитие, така и за развитието на гражданското общество;
Да се оцени напредъкът на културната политика чрез сравнения с други страни, за осигуряване на възприемането на възможно най-добрите практически модели, включително от Балканите, други страни в рамките на бившия източноевропейски блок и останалата част на Европа.

Фокусирането върху тези три теми не означава, че не могат едновременно да бъдат следвани и други насоки на политиката само, за да се хвърли светлина върху основните приоритети според експертната група.
Към национален дебат за ролята на културата
През следващите години ще трябва да има орязване на инфраструктурите и много културни работници е вероятно да станат безработни. Как би могло да се извърши това и кой ще вземе тези решения не би могло просто да се прецени самостоятелно от Министерство на културата. Необходимо е такива трудни решения да бъдат обсъдени с всички заинтересовани страни, така че да може да се установи, обсъди и до известна степен "притежава" съвместно едно мерило за постигнато съгласие относно приоритетите. Предвижда се такъв дебат да отнеме три години, за да бъде приключен и да се пристъпи към реализация във връзка с направените заключения.
Основната идея на този доклад е, че основанията за инвестиции в културата е необходимо да залегнат като част от виждането за това каква страна иска да бъде България през 21-ви век. Това може да стане по най-ефективен начин чрез разгръщане на един публичен, национален дебат, отразяван от медиите, включващ всички заинтересовани страни - с насоченост към прозрачност и подплатен с идеята за развитие на гражданско общество.
Той трябва да започне с едно реалистично разбиране на контекста (средата), в която се извършват културните дейности в България, в национален и международен контекст. Неговите основни теми са дилемите относно стратегиите (насоките), очертани в раздел 3.
Дебатът трябва да се проведе на три нива:
В рамките на правителството, особено Министерствата на културата, търговията, промишлеността, туризма, образованието и социалните грижи; парламента и на общо политическо ниво, включително политическите партии;
Сред професионалистите, работещи в областта на културата, както чрез субсидии, така и на търговска основа и в рамките на свързаните институции, имащи отношение към културата като фондации, образователни заведения и културни сдружения;
Сред обществеността, гражданското общество, потребителите и участници-аматьори.
Макар че дебатът трябва да бъде общ в дългосрочен план при настоящото състояние на нещата, в краткосрочен план приоритета трябва да бъде отделните сегменти да работят и да уточняват потребностите, желанията и възможностите, а по-късно дискусиите да се обединят.
Необходимо е такъв дебат да се основава на принципи. Те включват:
Необходимо е прозрачността  да се възприема като капитал
Откритият, честен дебат може да бъде мъчителен, труден и изпълнен с резки становища, обаче в дългосрочен план той помага в утвърждаването на реализъм относно възможностите, очакванията и желанията. Същевременно той изпълнява ролята на учебна площадка за развитието на гражданското общество. Много по-вероятно е тези, които са директно засегнати да си изработят чувство за "собственост" върху заключенията, до които се е достигнало. Проблемът с липсата на прозрачност не е само въпрос в рамките на културния сектор.
Свобода на словото и инициативата
Във връзка с горепосоченото, една насоченост към насърчаване на инициативата и свободата на словото ще помогне за изясняване на идеите, обвързаността и човешкия ресурс на ангажираните с културни дейности.
Възприемане на принципа "на една ръка разстояние"
Правителството и Министерство на културата не определят това какво е култура и как работи. Тяхната роля е на опосредстващ и улесняващ фактор, който "отваря врати". Само в изключителни случаи Министерството трябва да бъде пряко ангажирано. То цели укрепване на материалната база и дейностите в сферата на културата чрез защитни мерки, като например при паметниците; чрез определяне на стандарти, както при ръководните правила за културното наследство; като стимулатор, както при идентифициране на празноти на пазара, като например при дистрибуцията на книги и тук неговата роля може да бъде да съгласува с ведомства като това на търговията и промишлеността; да подпомага със субсидии при колкото може по-малко условия.
 Загриженост за здравето на културния сектор, дефинирано в широк смисъл

Субсидираните културни заведения и дейности формират интегрирано цяло с търговската културна индустрия като например киното, музиката, телевизията и радиото - здравето на едните зависи от здравето на другите. Ролята на Министерството обаче е различна в зависимост от контекста.
Мораториум
Тъй като един национален дебат вероятно ще бъде дълъг и на моменти труден, и все пак накрая с позитивен резултат, експертната група предлага българското правителство да обяви мораториум върху финансирането на културата, гарантирайки, че настоящия бюджет, със защита срещу инфлацията, ще остане на настоящото си равнище. Това ще позволи разгръщане на един плодотворен дебат, незастрашен от орязвания на бюджета. Така основните заинтересовани страни ще получат възможност да обсъдят своите проблеми и възможности в една по-стабилна оперативна среда.
Читалищата: назад към бъдещето
Читалищата са поставени в центъра на едно възможно виждане за културната политика на България, тъй като те представляват всестранна и много демократична институционална форма, разпространена в цялата страна. Независимо, че текущият им брой - 4228 - може и да е доста голям,, тяхната роля в повечето общности би могла да бъде централна. Те биха могли да бъдат котвата за преоткриване на новото гражданско общество, както и център за развитие на местната култура, което е предпоставка за развитието и процъфтяването на националната култура.
За българите читалищата имат значение, което е трудно да бъде оценено от външни хора. Символичното значение на читалищата за самоопределението и културното развитие на България е огромно. Исторически читалищата са имали важно значение за формиране на българското национално съзнание и увереност в себе си, както и на българския език в процеса на излизане от доминацията на Турция през 19-ти век. При движението към 21-ви век те отново биха могли да изиграят подобна роля.
В период на преход обаче от преоценка се нуждае ролята на всяка институция, дори и най-високо ценената. По тази причина ключовият въпрос е как трябва да изглеждат читалищата през 21-ви век, или казано по друг начин, ако читалищата трябваше да бъдат създавани днес, какво щяха да представляват. Ако читалищата трябва да останат адекватна за България форма, необходимо е те да направят преоценка на технологията и целите на програмите си. Това е особено важно, ако трябва да станат важна част от живота на младите хора, а понастоящем те срещат трудности в поддържането на работата си и адекватността спрямо младите хора. Независимо, че не само младите използват читалищата, те са тези, които ще осигурят бъдещата публика.
Читалищата биха могли да играят централна роля като модерни многоцелеви центрове за неформално образование по изкуствата, нещо като колеж в общността, особено ако заработят с новите медии. Възможните местни варианти за читалищата са безкрайни. Една роля в по-селскостопански райони би била като местни кина, друга като центрове в общността или места където могат да репетират или дават представления местни състави, или като централни локални пунктове за обучение. На по-централни места може по-голямо ударение да се постави върху тяхната роля като центрове на традиционните изкуства, тъй като в градските райони обикновено са по-широко застъпени образователните заведения или кината. По принцип може да е необходимо бройката им да бъде намалена, за осигуряване ефективността на останалите, като тук може да бъде от значение ролята на регионалните сдружения, където, да кажем, 5 или 10 читалища се обединяват за постигане на икономии от обема.
Същността на това предложение е моделите на субсидиране да бъдат насочени към читалищата, тъй като те представляват обща основа за идентичността и обновлението на България.
Неотклонна връзка с най-добрата практика в Европа
България отново е част от голямата общност на европейските страни и за осигуряване на това културната политика да се развива по най-добрите възможни пътища са важни обмена на идеи и опит. Това означава насърчаване на обмен на опит, който е адекватен на българските специфични условия. По тази причина споразуменията за международно сътрудничество с балканските страни, другите страни от предишния източен блок, които имат подобно наследство и останалата част на Европа ще имат все по-важна роля.

Приложение
СПИСЪК НА БЪЛГАРСКИТЕ УЧАСТНИЦИ В ДИСКУСИИТЕ С ЕКИПА ЕКСПЕРТИ ОТ СЕ
(юни 1996 г.)
I. Централна и местна администрация:
-  Министерство на културата
1. Проф. д-р Иван Маразов, министър на културата
2. Георги Наков, главен секретар на министерството
3. Георги Константинов, зам. министър
4. Иван Богданов, зам. министър
5. Георги Стоянов, зам. министър
6. Анна Сендова, началник управление "Международно културно сътрудничество"
7. Кристина Миовска, началник отдел "Правен"
8. Полка Александрова, началник отдел "Нормативен"
9. Милица Трайкова, началник управление "Финанси"
10. Мария Каразлатева, архитект, Национален институт за паметници на културата
 - експертната група, изготвила националния доклад:
11. Райна Чернева, директор на Института за културознание
12. Лазар Копринаров, старши научен сътрудник
13. Петранка Евтимова, научен сътрудник
14. Татяна Рогачева, научен сътрудник
15.Росица Аркова, старши научен сътрудник
16. Татяна Петрова, специалист
17. Лъчезар Кунчев, специалист
- Национален център за регионална културна политика, читалища и любителско творчество
18. Чавдар Маждраков, директор
19. Венцислав Йовев, началник отдел "Регионална културна политика"
20. Димитър Наумов, главен експерт
- Народно събрание
21. Иво Атанасов, председател на Комисията за култура
22. Проф. Тодор Иванов Живков, заместник председател на Комисията за култура
- Общини
23. Емил Стоицов, началник културен отдел при областната управа в Пловдив
24. Божидар Малинов, кмет на Асеновград
25. Д-р Йовко Червенков, зам. кмет на Асеновград
26. Теодор Пеев, гл. специалист, в общината в Асеновград
27. Културни дейци и администратори от Асеновград
28. Марко Мечев, кмет на Панагюрище
29. Спаска Тасева, зам. кмет на Панагюрище
30. Маргарита Грозданова, началник управление "Култура" при общината в Панагюрище
31. Рашко Христов, кмет на Копривщица
32. Светослав Георгиев, секретар на общината в Копривщица
33. Ана Каменарова, директор на общинското училище в Копривщица
34. Жечка Сиводочева, секретар на читалището в село Бъта
35. Силвия Хубенова, секретар на читалището в Асеновград
II. Държавни културни институции
- Филмови дейци
36. Димитър Дерелиев, директор на националния филмов център /НФЦ/
37. Мая Няголова, гл. експерт в НФЦ
38. Ирина Канушева, гл. експерт в НФЦ
39. Калина Вагенщайн, гл. експерт в НФЦ
40. Антоанета Борисова, началник управление "Филмово продуцентство"
41. Виолета Стаменова, началник управление "Разпространение на филми"
42.Карин Янакиева, управление "Разпространение на филми"
- Театрални дейци
43. Явор Койнаков, Национален център за театър
44. Митко Тодоров, директор на Театъра на българската армия, председател на българската Асоциация за театър
45. Асен Шопов, директор на Пловдивския драматичен театър
46. Станислав Куртев, директор на драматичния театър в Панагюрище
- Училища по изкуствата
48. Лиляна Димитрова, началник отдел "Училища по изкуствата" при Министерството на културата
49. Румен Джуров, гл. специалист в отдел "Училища по изкуствата"
50. Лалка Мисова, експерт в отдел "Училища по изкуствата"
51. Венелин Вълканов, експерт в отдел "Училища по изкуствата"
52. Гергина Тончева, директор на Националната гимназия за древни езици и култури
53. Величка Велянова, директор на Националния образователен комплекс за култура с обучение по италиански език
54. Димитър Касабов, директор на Средното художествено училище за приложни изкуства, гр. София
55. Милка Митева, директор на Средното музикално училище, гр. София
56. Елена Болчева, директор на Техникума по полиграфия и фотография, гр. София
57. Светла Чакърова, зам. директор на Художествената гимназия, гр. София
58. Мария Димитрова, зам. директор на Държавното хореографско училище, гр. София
59. Юриян Куюмджиев, директор на Средно музикално училище в Пловдив
- Книгоиздаване
60. Бойко Ламбовски, директор на Националния център за книгата (НЦК)
61. Димитър Бърдарски, гл. експерт в НЦК
62. Весела Люцканова, писател и частен издател
63. Димитър Павлов, директор на "Земиздат"
- Библиотеки
64. Вера Ганчева, директор на НБ "Св. Св. Кирил и Методий"
65. Антоанета Гинина, началник отдел "Библиотеки" при Министерството на културата
- Музеи и художествени галерии
66. Петър Балабанов, директор на Националния център за музеи, художествени галерии и изобразително изкуство
67. Румен Гашаров, експерт в Националния център за музеи, художествени галерии и изобразително изкуство
68. Ирина Мутафчиева, експерт в Националния център за музеи, художествени галерии и изобразително изкуство
69. Гинка Тивчева, експерт в Националния център за музеи, художествени галерии и изобразително изкуство
70. Димитър Пиронков, експерт в Националния център за музеи, художествени галерии и изобразително изкуство
71. Маргарита Ваклинова, директор на Археологическия институт и музей
72. Ружа Маринска, директор на Националната художествена галерия
73. Николай Марков, зам. директор на Националния исторически музей, София
74. Искра Шипева, директор на Градския музей в Копривщица
75. Георги Абдулов, директор на Градския музей в Панагюрище
76. Христо Басамаков, директор на Историческия музей в Асеновград
77. Димитър Ковачев, уредник в Музея по палеонтология в Асеновград
78. Матей Матеев, директор на къщата-музей на Златю Бояджиев в Пловдив
- Музикални дейци
79. Явор Димитров, директор на Националния център за музика и танц
80. Веселин Емануилов, гл. експерт в Националния център за музика и танц
81. Валентина Илиева, гл. експерт в Националния център за музика и танци
82. Кирил Ламбов, гл. експерт в Националния център за музика и танц
83. Розалия Тасева, гл. експерт в Националния център за музика и танц
84. Елена Кутева, директор на Ансамбъл "Филип Кутев"
85. Румен Нейков, директор на операта в Стара Загора
86. Иван Гюров, зам. директор ва Националната опера, София
87. Бедрос Папазян, изпълнителен директор на Софийската филхармония
88. Калина Богоева, директор на балет "Арабеск"
89. Атанас Чолаков, Държавен ансамбъл за народна музика и танци, Пазарджик
90. Иван Кочев, хореограф на Държавния ансамбъл за народна музика и танци, Пазарджик
91. Георги Коев, директор на Симфоничния оркестър, Пазарджик
III. Творчески сдружения и фондации
92. Николай Йорданов, гл. секретар на фондацията "Идея за театър", член на Съюза на артистите в България
93. Митко Тодоров, директор на Театъра на българската армия, председател на Асоциацията за театър
94. Атанас Атанасов, секретар на културната фондация Оборище в Панагюрище
95. Кирил Светлов, ръководител на Клуба на културните дейци в Асеновград
96. Димитър Немкин, секретар на Клуба на културните дейци в Асеновград
СПИСЪК НА БЪЛГАРСКИТЕ УЧАСТНИЦИ 
В ДИСКУСИИТЕ С ЕКИПА ЕКСПЕРТИ ОТ СЕ
(3 - 8 ноември 1996 г.)

I. Централна и местна администрация
- Министерството на културата
1. Проф. д-р Иван Маразов, министър на културата
2. Георги Наков, главен секретар на МК
3. Георги Константинов, заместник-министър
4. Александър Паличев, заместник-министър
5. Димитър Дерелиев, директор на НФЦ
6. Анна Сендова, началник управление "Международно културно сътрудничество" в МК
7. Кристина Миовска, началник отдел "Правен" в МК
8. Полка Александрова, началник отдел "Нормативен" в МК
9. Кирил Ламбов, експерт в Националния център за музика и танци
10. Милица Трайкова, началник управление "Финанси"
- експертната група, подготвила Националния доклад
11. Райна Чернева, директор на Института за културознание, ръководител
12. Лазар Копринаров, старши научен сътрудник
13. Петранка Евтимова, научен сътрудник
14. Татяна Рогачева, научен сътрудник
15. Росица Аркова, старши научен сътрудник
16. Борис Данаилов, научен сътрудник
17. Стефан Дойнов, старши научен сътрудник
18. Ангелина Василева, научен сътрудник
19. Татяна Стоичкова, научен сътрудник
20. Татяна Петрова, специалист
21. Мария Кисьова, научен сътрудник
- Министерства
22. Цвета Каменова, началник управление "Регионално развитие" в Министерство на териториалното развитие и строителството
23.Елена Гюрова, гл. експерт в управление "Регионално развитие" в Министерство на териториалното развитие и строителството
24. Константин Събчев - гл. специалист в Дирекцията по вероизповедания при МС
25. Ивон Йорданова - експерт за СЕ при МОНТ
26.Елка Андреева - ръководител сектор "Общо образование" при МОНТ
- Народното събрание
27. проф. Тодор Ив. Живков, народен представител, член на Комисията по културата в НС
- Общини
28. Ангел Ахрянов, заместник-кмета на София
29. Николай Гацев, председател на Общинската комисия за култура и образование в София
30. Любомир Дамянов, началник отдел "Културно и духовно развитие" при общината в София
31. Йоан Костадинов, кмет на Бургас
32. Мариора Димитрова, експерт в общината в Бургас
33. Маруся Любчева, зам. кмет в общината в Бургас, отговаря за образование, култура и религия
34. Цоня Драшева, отговаря за музейната администрация в Бургас
35. Златин Чаушев, зам. кмет на Несебър
II. Университети
36. Лидия Върбанова, ръководител на програма по културен мениджмънт в Нов български университет
37. проф. Л. Филипов, Университет за национално и световно стопанство
III. Творчески сдружения и фондации
38. Веселина Гюлева, президент на фондация "Идея за театър"
39. Николай Йорданов, главен секретар на фондация "Идея за театър"
40. Кристина Тошева, член на настоятелството на фондация "Идея за театър" и старши научен сътрудник в секция "Театър" на Института по изкуствознание
41. Александър Жеков, член на настоятелството на фондация "Идея за театър" и главен секретар на Съюза на артистите
42. Светла Иванова, програмен директор, фондация "Отворено общество"
43. Георги Генчев, директор на Център за изкуства "Сорос"
44. Красимира Тенева, координатор, Център за изкуства "Сорос"
45. Валентин Митев, изпълнителен директор на Фондацията за развитие на гражданското общество
46. Димитър Грозданов, главен секретар на СБХ
47. Ганчо Савов, председател на Съюза на преводачите
48. Стефан Илиев, председател на САБ
49. Симеон Бешков, гл. секретар на Съюза на читалищата
50. Иван Теодосиев, фондация "Любителско творчество и фолклор"
51. Агрипина Войнова, Дружество на хореографите, работещи с деца
52. Петко Делибеев, председател на сдружение "Фолк-панаир"
53. Иван Илчев, координатор за България на Проекта за етнически взаимоотношения, Принстън, САЩ
54. Галина Маркова, председател на Национална асоциация за социална работа
55. Десислава Борисова, МАР - Младежки алианс за развитие
56. Валери Димитров, член на Литературно дружество "Димчо Дебелянов"
57. Траян Колев, Студентско дружество "История, етнос и култура"
58. Велко Иванов, зам.-председател на Националния студентски съвет
59. Борис Петракиев, председател на Националната студентска конфедерация
60. Самуил Марков, Председател на АЙСЕК - Организация на студентите по икономика
61. Весела Василева, гл. секретар на КМД
62. Ангелина Чорбаджийска, сътрудник по програмата "Младежта за Европа"
63. Илиан Иванов, вице-президент на ЕЛФА, Европейска асоциация на студенти юристи
64. Ани Русева, Фондация Аполония
65. Михаил Тачев, изпълнителен директор на фондация "Св. св. Кирил и Методий"
66. Иван Калачев, ръководител на Асоциацията на художниците в Бургас
67. Уляна Фотева, секретар на клуба на културните дейци в Бургас
IV. Българска академия на науките
68. проф. Т. Джиджев, Институт по фолклор
69. ст. н. с. Ирена Бокова, Институт по фолклор
70. Петър Добрев, ръководител на научен екип за културна икономика към Икономическия институт при БАН
V. Държавни културни институции
71. Г. Вачев, изпълнителен директор на Балкантон
72. Пенка Седларска, директор на Градската галерия в Бургас
73. Павел Папазов, ръководител на "Реставрация - Бургас", ООД
74. Иван Гюлемезов, регионален координатор за реставрацията на културното наследство
75. Костадинка Хрусанова, директор на музей "Яворов" - Бургас
76. Иван Карайотов, отговорник за археологическата експозиция в Историческия музей, Бургас
77. Димитрина Смилова, отговорник за природо-научната експозиция в Историческия музей, Бургас
78. Румяна Урумова, отговорник за етнографската експозиция в Историческия музей, Бургас
79. Радка Ханджиева, началник отдел "Съвременна история" в Историческия музей, Бургас
80. Цвета Райчевска, експерт по съвременна история в Историческия музей, Бургас
81. Юлиана Ненова, директор на музикалното училище Панчо Владигеров
82. Стефан Чапкънов, главен хореограф на ансамбъл Странджа
83. Ивайло Кринчев, директор на Бургаската опера
84. Росен Груев, директор на филхармонията, Бургас
85. Ася Бороджиева, отговорник за културния календар и за културните институции в Бургас
86. Мария Ставрева, отговорник за читалищата, Бургас
87. Михаил Събев, директор на театър Адриана Будевска, Бургас
88. Елена Гичева, зам. директор на Кукления театър, Бургас
VI. Частни културни институции
89. Дарин Камбов, директор на галерия "Крида Арт", София
90. Г-жа Камбова, галерия "Крида Арт", София
91. Емил Минев, мениджър на хор "Космически гласове"
92. Стефан Бояджиев, собственик на галерия "Румяна"
93. Климент Атанасов, галерия КА, Бургас
94. инж. Румен Бенчев, президент на "Рива саунд"
95. Тончо Русев, "Мега мюзик"
96. Милчо Кацаров - президент на "Силвия мюзик"
98. Димитрина и Георги Костадинови, художествена галерия "Иван Александър", Несебър
VII. Спонсори и рекламни агенции
99. Александър Ваклинов, изпълнителен директор на агенция МАГ
100. Лидия Бунева, началник рекламен отдел при Държавния застрахователен институт
101. Емил Бенатов, специалист по патентно право
102. Мирела Митева, технически експерт в агенция "Крез"
103. Иван Генов, частна рекламна агенция, Несебър
104. Представител на рекламна агенция "Ева Буга", Бургас
VIII. Средства за масова информация
- държавни и общински
105. Соня Ангелова - програмен директор на радио "Христо Ботев"
106. Мария Атанасова, журналист във вестник "Бургас днес"
107. Радка Балева, издател, Градски радиоцентър, Бургас
- частни
108. Маринов, програмен директор на Нова телевизия, София
109. Константин Марков, директор на радио "Тангра", София
110. Кирил Бъчваров, журналист в радио "Гларус", Бургас
111. Радослава Георгиева, журналист във вестник "Бургас днес и утре"
112. Красимира Димитрова, журналист, Бургас
113. Николай Ташев, програмен директор на радио "Майа", Бургас
114. Бранимир Петров, изпълнителен директор на радио "Южен бряг", Бургас
115. Мария Димитрова, програмен директор на радио "Гларус", Бургас
116. Донка Бъчварова, програмен директор на телевизия СКАТ, Бургас
117. Мариана Праматарова, репортер в телевизия МИКС, Бургас
118. Нина Сарафова, репортер в телевизия РН, Бургас
119. Представител на радио "Експрес", София
120. Донка Митева, вестник "Бургас днес и утре"
121. Двама представители на кабелно радио ГАТО, Бургас
122. Максим Момчилов, вестник "Слънчев бряг"
123. Антоанета Буюклиева, репортьор във вестник "Черно море-юг"
IХ. Творци на свободна практика
124. Михаил Белчев, поет, певец, режисьор
125. Петя Буюклиева, поп-певица
126. Маргарита Хранова, поп-певица
127. Дует "Ритон", поп-дует
128. Васил Петров, поп и джаз певец
129. Дони и Момчил, поп-певци
130. Веселин Маринов, поп-певец
131. Борис Чакъров, композитор и аранжьор
132. Явор Димитров, композитор, пианист
133. Стоян Цанев, художник, Бургас