Мнение за Закона за Културното наследство от д-р Георги Китов

Аз съм на разкопки и нямам възможност да участвам в тази дискусия, нито да опиша подробно мнението си за ЗКН. Имам една публикация в Сборник за опазване на археологическото наследство с много предложения, която тук няма да повтарям. Ще се спра само на няколко момента.
От термина „теренни археологически проучвания” трябва да отпадне думата теренни, защото тя автоматично изключва подводните. 
Дълбоко съм убеден, че на концесии трябва да се отдават поне единични паметници със световно и национално значение като тракийските храмове (тези в Старосел, Долината на тракийските царе, Александрово, Стрелча, Свещари и други). Съвършено очевидно е, че държавата няма възможност или не иска да се грижи за тях. Мнозинството са оставени на произвола на съдбата и обречени на неминуема гибел. Светилището в северозападната периферия на Жаба-могила край Стрелча се беше разрушило преди да бъде засипано. Същата е съдбата на храмовете в Славчова, Рачева, Кестелева, Фъртунова и др. могили в Долината, тези в Маньова, Недкова и Коилишка могила край Старосел, два до Равногор в Родопите и още много други. Някои от тях искахме да засипем след проучването, но комисии на НИПК ни забраниха с обещанието, че ще бъдат включени в държавната задача. Това обаче не стана и сега те - оставени на атмосферното въздействие и недоброжелателни набези, са в плачевно състояние. Ако такива паметници се дадат на концесия при ясно определени условия веднага след тяхното откриване на предприемчиви и родолюбиви българи, държавата автоматично ще се разтовари от грижата за тях. За нея ще остане само контролът, както и неминуеми финансови дивиденти. Сега, в това си състояние, изброените паметници не само, че не носят приходи на държавата, но и са свидетелство за нейното безхаберие към културното ни наследство. А формулата да не откриваме недвижими паметници докато не дойдат „по-добри времена” работи единствено в интерес на иманяри и всевъзможни вандали и рушители на нашето минало. 
Към колекционерите трябва да се подхожда диференцирано. Сбирките на някои са познати, публикувани, показвани в изложби. Други се пазят в огнеупорни каси, подземни изкопи или по друг подобен начин. Отношението трябва да бъде уеднаквено, след като те предложат за регистриране сбирките си в определен от закона срок. Статутът им обаче не може да се определя като „държатели” и пазените материали на практика да се конфискуват след смъртта им. При това положение след 20, 30 или 50 години България ще остане без частни колекционери. И какъв е смисълът на частните музеи. От друга страна печалната перспектива да ги загубят след време ще накара много от тях да ги скрият и да им се радват насаме. В края на краищата мнозинството от колекционерите не са ги изкопали лично, а са ги купували у нас или в чужбина и са ги запазили в България. Иначе биха потънали в чужди сбирки или музеи, без да се знае къде са изкопани и коя нация е техен законен наследник. Може да се зададе въпросът кой е позволил тези предмети да излязат безпрепятствено в чужбина. Като пример в полза на частните колекции мога да дам музея „Бенаки” в Гърция. В основата му е частната колекция на фамилията Бенаки. Помещава се в прекрасна къща на 5 етажа в центъра на Атина. Експозицията включва материали от праисторията до края на ХІХ век. Музеят само се контролира от Министерството на културата на Гърция и често е включван в екскурзията из града на различни високопоставени държавни и научни форуми. Гръцката държава се гордее, че го има, а не се срамува от него. 
Намирам, че ограничението само държавни и общински музеи да финансират археологически проучвания е несправедливо. Добре известно е, че тези музеи и Министерството на културата са с ограничени за тази цел средства. Ръководените от мои колеги и от мене разкопки се финансират обикновено от фондации, дарения от частни лица или институции. Ако те имат музеи защо откритите материали да постъпват в държавните музеи, които с нищо не са допринесли за осигуряване на проучванията. 
По същия начин е изключително несправедливо директорите на музеите да сключват договори и разрешават еднолично правенето на копия и др. под с търговски или рекламни цели, често без да имат принос при придобиването им и постъпването им в музея. Ръководителите на разкопки, които се пекат на слънцето и дишат прахоляка по археологическите обекти, остават без право на глас. С това се нарушават драстично авторските им права. Наложително е със Закона да бъде вменено изискването на тяхното съгласие и те да бъдат съответно възмездявани. Недопустимо е фотографи, например, да използват снимки на археологически ценности без съгласието на откривателите за календари, популярни и други издания срещу солидни незаслужени хонорари. 
С категоричен и еднозначен текст в този закон и във всички други нормативни актове трябва де се подчертае, че иманярството е извън закона и се наказва безусловно и жестоко от държавата и обслужващите я институции, тъй като ограбва цялата нация. 
Режимът на търговия и обмяна на културни ценности трябва да се либерализира, но само по отношение на вече регистрирани, легализирани и идентифицирани материали със съответен сертификат, издаден от упълномощен за това държавен орган. 
НИПК не може да „издирва и изучава недвижимото културно наследство” (това е работа на други научни институции), а да осигурява неговото опазване и социализиране.