Законът за културното наследство вади на светло пазара на антики, казва единствената българка в Международната асоциация на професионалните нумизмати

Интервю на Димитър Николов 

Д-р Валентина Григорова-Генчева е един от специалистите, привлечени от парламентарната комисия по култура при изготвянето на новия Закон за културното наследство. 

Докато законопроектът чака своето гласуване на второ четене в парламента, д-р Григорова пожела да сподели своите бележки относно необходимите промени в него и да отговори на множеството ожесточени критики, според които този закон изобщо не трябва да бъде приеман. Като единствения българин – член на Международната асоциация на професионалните нумизмати, д-р Григорова е сред най-компетентните специалисти в областта на движимите културни ценности. Нейният опит като заместник-ръководител на разкопките на Френския археологически институт в Аргус, Гърция, й дава сериозен поглед върху европейските практики и тенденции в областта на опазването на културното наследство. 

Интервю на Димитър Николов

- Как ще коментирате негативното отношение към законопроекта?
- Твърде много се засилиха нападките срещу него. Естествено всяко нещо, особено плод на колективен труд, трудно може да бъде еднозначно одобрено, но не бива да бъде и еднозначно отхвърляно. Наложително е законът да бъде приет. 

- Според вас законът „на тъмно” ли е правен?
- Още през 2006 и 2007 г. бяха правени две изследвания, за да се улесни работата по закона – „Правна уредба на културното наследство в България и ЕС” и „Правна уредба на археологическото наследство”. Тези издания бяха депозирани в библиотеката на парламента, беше организирана конференция, на която бяха поканени представители на българските музеи. Дойдоха почти всички български музеи, представени от директорите им или от археолозите им. Още преди да започне работата по закона имаше доста широко обсъждане и всичко, което поне аз като специалист и като експерт съм застъпила в моите предложения, се базира на широко предварително обсъждане с професионалистите в тази сфера и с колекционерите.

- Защо след 1800 година монетите не се водят културни ценности?
- Това е обща квалификация, приета в законодателствата на много държави. Тя е приета и в българския Закон за ДДС. Според него монетите, сечени след 1800 година, са официални парични средства, необходими за паричния оборот и обръщение, а тези, които са от злато и сребро, се третират като инвестиционно злато и сребро. Някои от специалистите и депутатите имаха проблем примерно с редките емисии на Третото българско царство от 1912 – прочутите 100 лева и 20 лева. Те са редки монети, разбира се, но не биха могли да бъдат оценени и категоризирани като национално богатство - първо защото те са били обикновени средства на паричното обращение. Не представляват някакви особени медали с висока художествена стойност. 

- Колко трябва да е стара една монета, за да е културна ценност?
- В европейското културно законодателство е масово прието, че началото на Новото време е след 1500 година. Тогава се въвеждат новите технологии за сечене. Оттогава насетне се приема, че монетите не представляват нумизматични ценности, а само средства, регулиращи търговията. Обикновено тези монети са масови ценности, сечени в стотици, хиляди и милиони екземпляри. Това не може да ги превърне в културни ценности национално богатство. Още повече че след 1500 година трудно тези ценности могат да бъдат свързани с българска държавност. Аз като експерт настоявах дори за датата 1396 година. 

- Какъв е статутът на масовия археологически материал според новия закон?
- В чл. 7 на проектозакона е споменато, че не са културни ценности предмети или части от предмети, които нямат научна или културна стойност – масов материал. Под това понятие експертите включват многократно повтарящите се дребни предмети, предмети с нарушена цялост, които са само фрагментарно запазени. Пробитите монети нямат висока научна или културна стойност – те не се четат, надписите и изображенията са заличени. 

- Как можем да узаконим колекцията си?
- В преходните и заключителни разпоредби на проектозакона съвсем ясно беше посочено, че собствениците на движими археологически и културни ценности описват вещите, посочват произхода и способа за тяхното придобиване и за деклариране на неверни обстоятелства носят отговорност по чл. 313 от Наказателния кодекс. Тоест те само подават декларация, но не са длъжни да прилагат документи за собственост. Те трудно могат да имат такива, след като в България никога не е имало официален пазар. Изключението е единствено за културните ценности национално богатство – и то когато притежателите им не могат да докажат с документ, че са собственици. Само в този случай се говори за статута държател, който толкова притесни заинтересуваната аудитория в България. Идентификацията на културните ценности би могла спокойно да се извърши и от самите аукционни къщи. По-правилно е да се приеме, че специалистите, които ще извършват регистрацията, би трябвало единствено да проверят правдоподобността на списъците, предоставени от самите колекционери. Ако колекционерите нямат собствен опис на монетите си, те не са колекционери, а събирачи. 

- А този срок от 3 месеца достатъчен ли е?
- Ако само ще бъдат подавани декларациите и регистрите, срокът ще бъде достатъчен. Трябва да изходим от идеята, че всеки колекционер вече има такъв регистър. Това, което категорично не би могло да бъде извършено, е идентификацията. Ако специалистите започнат да идентифицират всеки предмет, това би отнело наистина години, да не говорим, че няма толкова налични експерти. 

- Как новият закон се бори с иманярството?
- Въведен е регистрационен режим за техническите средства. В тази категория влизат и детекторите за метал, които бяха оръжието на иманярите през последните 20 години. Сходен става режимът с оръжието. Лицата, придобили такива, са длъжни в 15-дневен срок да ги регистрират в Министерството на културата. Те могат да ги използват единствено по предназначението, описано от документа – или да са правоспособни археолози, или специалисти, на които им е необходимо използването на такъв инструмент. От друга страна, регистрацията на културните ценности ограничава иманярството. Тя ще бъде извършена еднократно. Оттам нататък нови културни ценности ще могат да влизат в търговски оборот само когато са придружени с документ. 

- Какво става при наследяване на културни ценности?
- При наследяване е заложено, че лицата, които наследят, са длъжни да декларират интереса си и да заявят собствеността си. Като експерт аз имах една забележка, която, надявам се, между първо и второ четене да се отрази – имаше една лека недомислица – че сделки с колекции могат да се извършват само в тяхната цялост. Това е абсурд, защото смисълът на колекционирането по принцип е обновяване и движение на нещата. Мисля, че извършването на сделки само с цели колекции безсмислено ограничава, без с това да увеличава степента на опазване на културното наследство. 

- Ще се издават ли документи за собственост на културни ценности?
- Колекционерът, който премине през предвидената в закона идентификация и регистрация, ще придобие документ. Тук аз отново като експерт имам бележки относно идентификацията. Предложих тя да отпадне. Такова е мнението и на голямата част от нумизматите и музейните специалисти. Няма експертен ресурс в България, който да извърши идентификация на културните ценности. Логичното е колекционерите просто да занесат опис на колекцията си, нещата да са придружени със снимка. Да се направи оглед и да се извърши регистрация и оценка кое е национално богатство и кое не. Щом имате вече документ и колекциите са регистрирани, оттам нататък вече можете свободно да търгувате с тях. Според мен ключът към разрешаването на много от проблемите е създаването на един легален национален пазар в страната. Търговете са пределно ясно описани в закона. Държавата разполага с приоритетното право да закупи културни ценности, които представляват интерес за нея. 

- Църквата ще изгуби ли ценностите от своя музей?
- Аз не мисля, че църковните ценности биха могли да бъдат категоризирани като археологически ценности. Този по-специален режим касае единствено археологическите ценности. Те са обект на особен статут. Каквато е и традицията в повечето южни страни с богато културно наследство. 

- Възможно ли е по-либерално отношение към собствеността на културните ценности?
- Понеже България в момента вече е длъжна да спазва европейските регламенти и имаме пълна забрана на износа, ние можем да си позволим и някакво движение на вътрешния пазар, но в крайна сметка това ще води само до едно преминаване на статута на притежание от едни ръце в други и по никакъв радикален начин няма да се изменят нещата за българската държава. Всичко това естествено е въпрос на гледна точка. Във Франция примерно няколко пъти премина на търг един от мечовете на Наполеон – предмет с изключителна стойност за френската държава, със статут на национално богатство. Никога този предмет няма да бъде изнесен извън границите на Франция. Просто преминава от един собственик в друг. Въпрос на колекционерски престиж. Дори и в сега действащата наредба за износ културните